Colin Wilson

RAGANIUS

Pirma Dalis - „Žudikai“

Prieš pat aušrą jį pažadino šaltis - geliantis šaltis, koks būna naktį dykumoje. Nialas gulėjo, iki pat akių įsirausęs į patalus, ir antklodės kraštas buvo drėgnas nuo jo kvapo. Jis išsirinko šį kambarį todėl, kad langai žvelgė į rytus; jaunajam miesto valdovui patiko busti kartu su saule. Tačiau šįryt saulė nepasirodė. Aušo lyg pro pilką miglą, kol kambarys palaipsniui prisipildė šaltos lygios šviesos. Ir paukščių balsų nesigirdėjo.
Neįprasta tyla baugino. Žengdamas minkštu vilnoniu kilimu, Nialas perkirto kambarį, priėjo prie lango ir netikėtai išvydo visiškai baltą peizažą. Balti namų stogai susiliejo su perlamutro pilkumo dangumi, toks pat vienodai baltas kilimas dengė didžiąją miesto aikštę. Baltavo net lango kampai, o iš išorės prie stiklo buvo prišalusios kelios dailios snaigės.
Nialas buvo girdėjęs ir skaitęs apie tokį gamtos reiškinį, kaip sniegas, bet matė jį pirmąkart gyvenime. Jis net neįsivaizdavo, kad tai gali būti taip gražu: spindintis šaltas baltumas lyg apklotas dengė kone visą pasaulį. Ūmai tarsi kokia stebuklo nuojauta pripildė vaikino sielą - tas pats džiaugsmingas pakilus jaudulys, kuris (Nialas, tiesa, šito nežinojo) jau tūkstančius metų apima vaikų širdis, išvydus pirmąjį žiemos sniegą.
Genamas nenumaldomo troškimo palytėti šią neregėtą baltą substanciją, jis užsimetė virš tunikos avikailio skrandutę, basas įsispyrė į batus, iš vidaus pašiltintus triušio kailiu, ir išskubėjo iš kambario. Tuščiuose rūmų koridoriuose buvo tylu; paprastai Nialas pabusdavo pirmas. Jis užbėgo laiptais į viršutinįjį aukštą, tyliai prasmukęs pro pusseserės Donos bei sesučių Runos ir Maros miegamąjį, ir dar palypėjo siaurais laipteliais, vedančiais ant stogo. Vos tik pravėrė duris, vidun šleptelėjo purus sniego gumulas, tiesiai jam ant kojų. Nialas aiktelėjęs atšoko; kas galėjo pagalvoti, kad sniegas toks šaltas! Teko vieną po kito nusitraukti batus ir išpurtyti įkritusį sniegą. Dabar šlapias šaltas kailis nemaloniai lipo prie kulkšnių. Tačiau ryto oras, kad ir kaip keista, buvo šiltas; tikriausiai todėl, kad nedvelkė nė menkiausias vėjelis.
Statų stogo šlaitą iki pat parapeto dengė storas baltas kilimas. Sniegas gurgždėdamas smego po kojomis. Pasisėmęs pilnas rieškučias minkštos masės, Nialas sulipdė kamuoliuką. Bet pirštai tuoj sužvarbo, sustingo, ir jis numetė gniūžtę šalin. Apsiausto rankove nubraukęs sniegą nuo parapeto, vaikinas pasirėmė į jį alkūnėmis ir įsmeigė akis į tolį, į tyrą baltumą, kuris tęsėsi iki pat kalvų horizonte. Kitoje aikštės pusėje iš vidurio vejos, apsodintos medeliais ir krūmais, lyg koks dramblio kaulo pirštas kilo Baltasis bokštas. Bet kadangi žolė dabar taip pat buvo balta, bokštas jau nebeišsiskyrė iš miesto peizažo. Dabar į akis labiausiai krito upė: juodas kaspinas vingiavo per žvarbią baltą plynę lyg rašalo vaga. Kūnas ėjo pagaugais nuo šalčio vien pažvelgus į ją.
Miestas atrodė tuščias: kiek akys užmatė, nė gyvos dvasios. Nialas jau sukosi grįžti vidun, kai jo dėmesį patraukė kažkoks judėjimas aikštėje priešais rūmus. Šiaurrytiniame aikštės kampe kažkas juodavo. Iš tolo panašu lyg ir į kokį krūmą, išrautą ir numestą šaknimis į viršų. Bet geriau įsižiūrėjęs, vaikinas įžvelgė ant sniego raudonas dėmes. Juoda figūra dar sykį vos pastebimai krustelėjo, ir abejonių neliko: sniege gulėjo sunkiai sužeistas voras.
Nialas nubildėjo laiptais žemyn, laikydamasis už turėklų, nes snieguoti batai slysčiojo marmuru. Dingtelėjo mintis grįžti į savo kambarį ir šilčiau apsirengti; bet nuojauta, verčianti skubėti, fizinį diskomfortą nustūmė į antrą vietą. Atšovęs paradinių durų skląstį, Nialas išpuolė laukan - tiesiai į gilią pusnį. Į batus bematant prikrito sniego, šalto ir drėgno, bet vaikinas nekreipė į jį dėmesio. Užsnigti laiptai virto lygutėle nuokalne, ir leistis teko ypač atsargiai. Bet vis tiek laiptų apačioje Nialas paslydo ir nukrito, prasmegdamas pusnyje iki alkūnių. Jis skubiai atsistojo ir zigzagais patraukė skersai aikštę, rinkdamasis vietas, kur sniego sluoksnis buvo plonesnis. Galvoje sukosi vienas klausimas: kaip galėjo voras budelis sunkiai susižeisti tokioje plačioje, iš visų pusių atviroje erdvėje?
Voras atpažino besiartinantį žmogų ir mėšlungiškai kilstelėjo, mėgindamas atsistoti. Tačiau nariuotos kojos linko, nebeįstengdamos išlaikyti kūno svorį. Juodą kailį dengė sniegas; vadinasi, padaras gulėjo čia jau ne vieną valandą. Nialas suglumo: vorai juk telepatai ir gali žaibiškai perduoti nelaimės signalą bet kuriam iš savo gentainių. Kadangi sužeistasis gulėjo vos už kelių šimtų žingsnių nuo Vorų Valdovo ir valdančiosios tarybos rūmų, esančių kitoje aikštės pusėje, rūmų sargyba turėjo pastebėti jį jau tą pačią akimirką, kai atsitiko nelaimė.
Prisiartinęs tiek, kad jau galėjo matyti ir užpakalinę voro kūno dalį, vaikinas suprato, kodėl padaras neįstengė atsistoti. Trys iš aštuonių jo kojų buvo tiesiog sutraiškytos, vienos apatinis narys su naguota letena beveik visai nutrūkęs. Kruvinų pėdsakų takas, nutįsęs vorui už nugaros ir jau beveik užneštas sniegu, bylojo, kad voras sugebėjo nušliaužti dar apie penkiasdešimt jardų, kol galiausiai susmuko čia. Buvo akivaizdu, kad padaras merdi.
- Kas tau nutiko? - garsiai paklausė Nialas, nors žinojo, kad voro smegenys supras jo mintį ir be žodžių.
Atsakymas, nuskambėjęs krūtinėje, privertė Nialą krūptelėti iš skausmo; telepatinis ryšys perteikė jam visą voro kančią ir silpnumą - akimirkai vaikinas pats pasijuto visiškai bejėgis, galva apsvaigo, ėmė pykinti. Suprasti, ką sako voras, buvo tiesiog neįmanoma, bet "balsą" Nialas iškart atpažino. Sužeistasis buvo Skorbas, sargybos viršininkas. Dabar aišku, kodėl ryšys su juo toks miglotas - vien pojūčių chaosas. Vorams nelengva išmokti bendrauti mintimis su žmonėmis - tai gan sudėtingas mokslas, panašiai kaip žmogui skaitymas. Kalbant vorų terminais, Skorbas buvo beraštis prasčiokas, kurį vyresnybė vertino vien už brutalią jėgą ir sugebėjimą įsakinėti. Nialui jis niekada nepatiko. Tačiau matydamas Skorbą kenčiantį, mirtinai sužeistą, vaikinas pajuto, kaip širdį pripildė nuoširdi užuojauta.
- Tuoj pakviesiu pagalbą, - nueidamas pranešė jis mirštančiajam.
Bet pamėgink bėgti per purų sniegą! Kas žingsnis klimpsti iki kelių, o jei pabandai greičiau ištraukti koją, batas neišvengiamai lieka pusnyje. Stengdamasis nežiūrėti priekin į, sakytum, bekraštį baltą lauką, kurį jam reikėjo įveikti, Nialas ryžtingai nuklampojo pirmyn, kiekvienam žingsniui sutelkdamas visą dėmesį ir pastangas. Todėl maloniai nustebo, netikėtai greitai atsidūręs tiesiai priešais Vorų Valdovo būstinę, laiptų papėdėje. Paprastai prie aukštų dvivėrių durų dieną naktį budėdavo du vilkiniai vorai. Dabar jų nebuvo - tikriausiai pasislėpė nuo šalčio viduje. Nialas kumščiu padaužė į duris - ne todėl, kad jos buvo užrakintos, o todėl, kad įpuolęs vidun be perspėjimo galėjo netekti galvos. Viduje pasigirdo bruzdėjimas, ir durys atsilapojo: į Nialą įsispitrijo didžiulės juodos akys. Rudas vilkinis voras buvo mažiausiai dvejomis pėdomis aukštesnis už žmogų; grėsmingos cheliceros, kitaip tariant, žnyplės buvo atkištos į priekį, ir matėsi įtrauktos iltys. Atpažinęs miesto valdovą, rudis pagarbiai pritūpė, pilvu prisispausdamas prie grindų.
- Greičiau. - Nialas grįžtelėjo per petį ir parodė aikštės pusėn. - Skorbas sužeistas. Atneškite jį čionai.
Voro smegenys pagavo jau pačią Nialo mintį, tad žodžiai buvo lyg ir nereikalingi. Rudis nuskuodė per aikštę link gulinčio Skorbo, antrasis sargybinis nuskubėjo jam iš paskos - galiūnams vorams pėdos storio sniego sluoksnis buvo nė motais. Nialas, išvargęs nuo klampojimo per pusnis, nė nemanė jų vytis: beprasmiška. Atsisėdęs ant suolelio prie durų, jis stebėjo, kaip sargybiniai rūpestingai pakėlė sužeistąjį. Bet pamatęs, kaip bejėgiškai velkasi per sniegą juodojo voro kojos, Nialas suprato: Skorbas nebegyvas.
Įžengę į rūmų vestibiulį, rudžiai nuleido sargybos viršininko kūną ant grindų; sniegas pabiro ant juodo marmuro. Skorbas tebekraujavo; kraujas, tirštesnis už žmogaus kraują, sunkėsi iš galvos, lėtai sklisdamas į šalis lyg klampios alyvos balelė. Voro galva buvo pakreipta į šoną, ir dabar aiškiai matėsi skylė kaukolėje, kiek aukščiau akių žiedo, einančio aplink galvą. Skirtingai negu žmonės, vorai neturi kaulų struktūros; išorinis kūno šarvas atstoja jiems griaučius. Skorbo kaukolė buvo pramušta. Labiausiai Nialą nustebino tai, kad iš skylės žuvusiojo galvoje kyšojo kaulinio kiauto skeveldros; savaime piršosi išvada, kad vorą sužeidė galingas smūgis iš viršaus. Kadangi trūko nemažos dalies įlaužto galvos šarvo, kraujas plūdo iš skylės kaip iš ertmės dantenoje, išrovus dantį.
Vilkiniai vorai stovėjo šalia, iš pagarbos žmonių valdytojui nedrįsdami klausinėti.
- Prašau pranešti apie įvykį Dravigui, - tarė Nialas. - Pasakykite jam, kad aš būsiu namie.
Jis jau pasuko atgal link savo rūmų, klampodamas per gilų sniegą, bet staiga sustojo. Smalsumas įveikė nuovargį. Kad ir kiek Nialas suko galvą, niekaip negalėjo rasti paaiškinimo tam, kas nutiko. Sprendžiant iš pramuštos kaukolės, Skorbą kažkas užpuolė. Bet kas? Kitas voras? Vargu. Skirtingai negu žmonės, vorai retai kada pešasi tarpusavyje. Antra vertus, sunku net įsivaizduoti, kas dar galėjo taip sunkiai sužeisti vorą.
Paprasčiausias būdas sužinoti atsakymą - nueiti ir pačiam pasižiūrėti. Todėl Nialas pagrįžo savo pėdomis ir patraukė į kitą aikštės pusę. Vilkiniai vorai bėgdami suarė sniegą lyg koks milžiniškas arklas. Priėjęs vietą, kur gulėjo sužeistas voras, vaikinas savo akimis įsitikino, kiek daug kraujo jis prarado. Skorbas ilgą laiką gulėjo čia, kraujas, o kartu su juo ir gyvybė sruvo į sniegą, tačiau pažeistos smegenys nebepajėgė pasiųsti nelaimės signalo, paprašyti pagalbos. Priešais, palei rytinį aikštės pakraštį, rikiavosi tušti daugiau ar mažiau apgriuvę namai. Mieste buvo devynios galybės tokių namų; dažnai viršutiniuose jų aukštuose įsikurdavo vorai. Bet vorams labiau tiko siauros gatvės, kur buvo galima nuausti tarp namų tinklus. Štai kodėl namai aplink aikštę liko tušti.
Vis dar snyguriavo, ir sniegas baigė uždengti kruvinus Skorbo pėdsakus. Bet pasilenkęs prie pat žemės, Nialas visgi įžiūrėjo tamsias dėmes po šviežiu sniego sluoksniu. Šliūžė vedė link antrojo namo, skaičiuojant nuo aikštės kampo; tai buvo aukštas pastatas su surūdijusiais balkonais, leidžiančiais spėti, kad čia kadaise būta viešbučio. Kaip ir kituose namuose, langai buvo užkalti lentomis, durys uždarytos - anksčiau vorai draudė žmonėms kurtis namuose aplink centrinę miesto aikštę. Nialas truktelėjo į save durų rankeną: atrodo, užrakintos. Tačiau bato galu nubraukęs nuo laiptelio sniegą, vaikinas išvydo kraujo dėmę. Abejonių neliko: būtent šiame name Skorbą ištiko nelaimė. Jis įsirėmė pečiu į duris: tos nė krust. Bet užtat faneros lakštas, dengiantis langą, nebuvo toks tvirtas ir iškart įlinko - užteko stipriau spūstelėti abiejomis rankomis.
Nialas atsargiai persilenkė per langą ir baugščiai dirstelėjo vidun - gal ten tebetūno tas kažkas, toks galingas, kad sugebėjo mirtinai sužeisti vorą; Nialas neketino rizikuoti. Bet išvydo tik tuščią priemenę; medinės grindys buvo nuklotos nutrupėjusiu tinku ir kitokiomis šiukšlėmis, ore tvyrojo drėgmės ir pelėsių kvapas. Norėdamas atsikratyti įtampos, slopinančios jutimus, Nialas atsipalaidavo: giliai iškvėpė ir užmerkė akis. Pasiekęs vidinę ramybę, susikaupė. Bematant kažkur smegenyse įsižiebė šviesos taškas, ir tyla aplinkui dar labiau suintensyvėjo. Tą akimirką jis aiškiai pajuto: namas tuščias, joks priešas čia netyko. Tuo pat metu paaštrėjusi uoslė užuodė dar vieną kvapą - salsvą, atsiduodantį muskusu. Kvapas pasirodė pažįstamas, bet prisiminti, kas būtent jį skleidžia, vaikinui nepavyko.
Jis iš visų jėgų spūstelėjo fanerą. Vinys, kuriomis ji buvo prikalta prie lango rėmo, ištrūko, ir visas lakštas įvirto į namo vidų. Nialas įlipo pro langą vidun. Jis jau pradėjo gailėtis, kad šilčiau neapsirengė: buvo šalta, rankos ir kojos visai sugrubo. Bet jeigu jau jis atėjo iki čia, būtų kvaila neapžiūrėti įvykio vietos. Šviesa, plūstanti pro atplėštą langą, neblogai apšvietė patalpą. Ant grindų tarp tinko trupinių bei dulkių matėsi žiurkių išmatos - ženklas, kad šiame name negyvena nė vienas voras. Vorai žiurkes laikė ypatingu skanėstu ir galėdavo valandų valandas tykoti tinkluose, vildamiesi pagauti bent vieną.
Kaip ir reikėjo tikėtis, ant grindų raudonavo kraujo dėmės, o šliūžė dulkėse bylojo, kad sužeistasis ropojo, vilkdamas žeme užpakalinę kūno dalį. Pėdsakai vedė į kitą priemenės galą, kur už suirusių laiptų matėsi atlapotos durys. Pro jas sklido šviesa, dvelkė skersvėjis. Anapus durų buvo dar vienas koridorius, išeinantis į vidinį kiemą - kadaise ten būta sodo. Pusiau praviros laukujės durys buvo išlaužtos jėga: spyna sugadinta, medyje likę neseni įbrėžimai, palikti laužtuvo ar kalto.
Atsargiai iškišęs galvą pro duris, Nialas dirstelėjo į piktžolėmis apžėlusį sodą, tada nužvelgė sieną virš durų: belangis mūras kilo iki pat stogo su dar išlikusiais lietvamzdžiais. Taigi teko atsisakyti versijos, kad vorą sužeidė kažkoks sunkus daiktas, galbūt tinko gabalas, nukritęs iš viršaus. Nubraukęs sniegą nuo slenksčio, Nialas ir čia išvydo kraujo pėdsakus. Vadinasi, voro žūties paslaptis glūdėjo sode.
Nepatyrusi Nialo akis nematė nieko, kas galėtų pasitarnauti mįslės įminimo raktu. Sniego sluoksnis ant žemės dengė visus pėdsakus. Sodas tęsėsi iki pat užpakalinės gretimo pastato sienos, kairėje ir dešinėje taip pat buvo sodai, nuo kurių jį skyrė aukštos tvoros. Maždaug už dešimties pėdų nuo durų augo jauna palmė. Už jos žėlė raizgūs krūmokšniai ir aukštos piktžolės - puiki vieta slėptuvei. Atidžiau įsižiūrėjęs į krūmus, Nialas pastebėjo keletą neseniai nulaužtų šakelių. Taigi akivaizdu, kad čia iš tiesų kažkas slėpėsi. Deja, įšalusioje žemėje neliko jokių kitų pėdsakų.
Nialas prasibrovė pro krūmus iki galinės sodo sienos. Tankiai sužėlusios žolės rodė, kad čia jau mėnesių mėnesius niekas nesilankė. Jis jau sukosi grįžti, kai staiga pastebėjo kažką, kas privertė jį stabtelėti. Sodo kampe prie pat sienos pūpsojo šūsnis palmės lapų, pasiskirsčiusių bemaž taisyklinga vėduokle. Jie atrodė taip natūraliai, kad vos neprasprūdo Nialui pro akis. Bet iš kur čia galėjo atsirasti palmės lapai? Vaikinas pakėlė akis: jaunoji palmė netoli galinių namo durų buvo be lapų. Tiesą sakant, kažkas nudraskė lapus nuo viršūnės, palikdamas styroti vien pliką kamieną. Maždaug per pėdą žemiau viršūnės kabaliavo virvagalys.
Ir tada Nialas viską suprato. Medis buvo maždaug dukart aukštesnis už žmogų - ir toks pat atstumas jį skyrė nuo galinių namo durų. Kiek panaršęs po brūzgynus, Nialas aptiko žemaūgį medelį, apie kurio kamieną buvo aprištas kitas virvės galas. Jaunoji palmė buvo atlenkta lyg katapulta. Kai Skorbas išėjo pro duris ir neryžtingai stabtelėjo, žvelgdamas į tamsų sodą, kažkas nukirto virvę ir atsitiesęs medis perskrodė orą lyg milžiniška švytuoklė. Tikriausiai Skorbas stovėjo šiek tiek šone, o gal paskutinę akimirką spėjo truputį atsitraukti, nes medis, partrenkęs jį ant žemės, sutraiškė jam užpakalines kojas...
Nialas grįžo prie durų ir ėmė tyrinėti kraujo dėmes. Jos patvirtino, kad spėjimas teisingas. Nuo smūgio kraujas ištiško fontanu; tai liudijo raudoni taškai kiek toliau nuo pagrindinės kraujo dėmės, siena taip pat buvo aptaškyta krauju, vingiuotomis srovelėmis nubėgusiu žemyn. O už kelių pėdų sniege stirksojo voro galvos kiaušo skeveldra, iš vidinės pusės aplipusi smegenų gumulėliais. Bet medžio smūgis suknežino vorui kojas, ne galvą. Vadinasi, kol Skorbas gulėjo be sąmonės, kažkas prakirto jam viršugalvį, siekdamas pažeisti smegenis, kad užpultasis negalėtų pasiųsti nelaimės signalo.
Nialas krūptelėjo. Skorbo jis niekada nemėgo, bet žudiko žiaurumas negalėjo nekelti siaubo. Vaikiną netgi apėmė įspūdis, kad jis pats buvo čia tuo metu, kai buvo įvykdytas nusikaltimas, ir viską regėjo savo akimis.
Drebulys priminė jam, kad jis tuoj sustirs į ragą, jei dar čia stoviniuos; veido oda ir raumenys taip sustingo, kad jis jau nebejautė veidu šalčio, akių vokai apsunko lyg suledėję. Nialas skubiai grįžo į tuščią pastatą. Paradinės durys iš vidaus buvo užkištos sunkia sija. Vargais negalais ją ištraukęs, vaikinas išėjo į gatvę.
O ten vėl nuklampojo per sniegą, stengdamasis statyti kojas į gilius savo paties pėdsakus. Eidamas prisiminė tą džiaugsmingą jaudulį, kurį išgyveno šįryt, pro miegamojo langą pirmąkart gyvenime pamatęs sniegą. Baltai užklotas pasaulis atrodė panašus į pasaką. Dabar tas pats sniegas atrodė tiesiog šaltas, klampus ir kažkoks... pernelyg tikroviškas.

Kažkas užkūrė didžiulį židinį rūmų vestibiulyje priešais paradines duris. Liepsnos liežuviai veržėsi aukštyn į kamino angą, pripildydami širdį šiltos palaimos; visai nenuostabu, kad senovėje žmonės garbino ugnį kaip dievybę. Nialas trumpam stabtelėjo priešais liepsnojančias pliauskas. Bematant nuo drabužių ėmė lašėti nutirpęs sniegas. Kojas ir rankas adatėlėmis varstė skausmas - tai sustingęs šaltyje kraujas vėl plūstelėjo gyslomis. Kambaryje šalia Nialo miegamojo Džarita, jo kambarinė, jau buvo užkūrusi krosnį. Ant žemo stalelio laukė pusryčiai: šalta mėsa, konservuoti vaisiai, medus, pasaldintas pienas ir šviežia duona. Prieš sėsdamas valgyti Nialas persirengė sausais drabužiais: užsivilko platų vilnonį rūbą, su kuriuo jautėsi patogiai, įsispyrė į pūkines šlepetes. Tada įsitaisė ant šilkinių pagalvių, sukryžiuodamas kojas po savimi, atsilaužė plutelės nuo dar karšto duonos kepalo, užsitepė ant jos sviesto bei medaus. Šią ankstyvą ryto valandą jaunasis miesto valdovas ypač vertino: dienos darbai dar neprasidėję, galima ramiai pasimėgauti gardžiu maistu ir pamąstyti apie savo neįtikėtiną likimą - kaip jis iš požeminio dykumos urvo pateko tiesiai į penkiasdešimties tūkstančių žmonių valdovo sostą. Ši apmąstymų valanda buvo jam labai svarbi: pasąmonei, sutrikdytai tokių greitų pokyčių, reikėjo laiko atsigauti. Juk iki šiol, netyčia prabudęs naktį, Nialas vis dar manydavo esąs dykumoje, požeminėje oloje, apsuptas miegančių artimųjų.
Bet šįryt jis neįstengė atsipalaiduoti ir ramiai suvalgyti pusryčius. Ramybės nedavė kankinanti mintis: kas ir kodėl nužudė Skorbą? Abu šie klausimai atrodė vienodai keblūs. Tiesa, tarp miesto gyventojų atsiras šimtai žmonių, kurie tikrai džiaugsmingai sutiks žinią apie nekenčiamo sargybos viršininko mirtį. Bet nė vienas iš jų neturi tiek drąsos, kad ryžtųsi įvilioti jį į spąstus. Miestiečiai taip ilgai vergavo vorams, kad prarado savo valią - jie buvo sukurti aklai vykdyti šeimininkų įsakymus. Be to, čia buvo beprasmiška puoselėti slaptas mintis apie kerštą ir neapykantą, nes vorai savo vergų mintis skaitė lengviau, negu Nialas knygas.
Kas kita diriečiai, žmonės, prievarta atvaryti čionai iš požeminio Kazako miesto. Jų protai dar nebuvo pavergti, o neapykantą vorams jie paveldėjo iš tėvų ir protėvių. Antra vertus, išlaisvinti iš vergijos, jie nebeturėjo priežasčių žudyti kurį nors vorą. Dauguma diriečių dabar dirbo prižiūrėtojais bei brigadininkais ir buvo patenkinti savo dalia. Jie netgi džiaugėsi, galėdami gyventi po atviru dangumi, užuot dienų dienas kiurksoję požeminėje tvirtovėje. Be to, net ir jiems nebūtų užtekę gudrumo bei įžūlumo paspęsti Skorbui tokius klastingus spąstus...
Pasigirdo nedrąsus beldimas į duris ir vidun kyštelėjo galvą aukšta tamsiaplaukė mergina. Tai buvo Neftisė, Nialo asmens sargybos viršininkė. Žinodama, kad valdovas nemėgsta, kai jam trukdo pusryčiauti, mergina nedrįso akių pakelti.
- Atvyko ponas Dravigas, valdove.
- Kviesk čionai.
Nialas draugiškai šyptelėjo Neftisei - nenorėjo, kad tarnai jo bijotų. Tačiau jie buvo įpratinti bijoti viršesnių už save. Į vorus jie iki šiol žvelgė, kaip vergai į negailestingus tironus. Ir tai, kad Nialas su šiais tironais bendravo kaip lygus su lygiais, kėlė jo dvariškiams dar didesnę baimę. Todėl Dravigui įžengus į kambarį, Neftisė parpuolė prieš jį kniūbsčia, tuo tarpu pats Dravigas ceremoningai pritūpė priešais Nialą, šitaip reikšdamas savo pagarbą.
Dravigas tikriausiai buvo seniausias voras mieste, neskaitant ilgaamžės vorės, pirmininkaujančios vorų tarybai. Jis buvo daugiau kaip septynių pėdų aukščio, bet liesas, perkaręs; juodą kailį jau balino žilė. Dravigas ir Nialas puikiai suprato vienas kitą - kaip tik voras gali suprasti žmogų, o žmogus vorą.
Vaikinas tuoj pat pakilo nuo stalo ir persėdo ant pagalvių, sukrautų ant pakylos. Toliau pusryčiauti voro akivaizdoje būtų buvę nemandagu. Valgančio ar geriančio žmogaus vaizdas vorams kažkodėl kėlė pasišlykštėjimą - tokį pat, kokį jaučia žmogus matydamas, kaip voras ryja žiurkę ar musę.
Nialas nusprendė negaišti laiko kalboms ir tiesiai paklausė:
- Žinai, kad užmuštas Skorbas?
- Taip.
- Gal numanai, kas galėjo tai padaryti?
- Ne.
Šio dialogo metu vaikinas kalbėjo balsu, Dravigas atsakinėjo telepatiškai. Nialas taip pat perdavinėjo savo mintis telepatiškai - vorai nesuprato žmonių kalbos, - bet jam buvo lengviau tuo pat metu tarti žodžius garsiai: balsu ištarta frazė tarytum patikslindavo mintį.
- Ar Mirties Valdovas labai įpyko? - Nors vorų tarybai pirmininkavo patelė, žmonėms ji buvo žinoma Mirties Valdovo vardu.
- Žinoma. Bet ji nesulaužys sutarties.
Dravigas sykiu atsakė ir į kitą klausimą, kirbėjusį Nialo galvoje - tuo telepatinis bendravimas ir buvo pranašesnis už žmonių kalbą. Vergovės laikais bausmė už vieno vienintelio voro budelio nužudymą būdavo neįtikėtinai žiauri: kartais vorai mirtinai nukankindavo šimtus žmonių. Žmonėms atgavus laisvę, Vorų Valdovas prisiekė, kad žudynių daugiau nebebus.
- Ir vis dėlto, - tarė Nialas, - nusikaltėliai bus griežtai nubausti. Jei tik pavyks juos rasti.
- Tai tavo sprendimas. Mes laikysimės duoto žodžio.
Tarp pašnekovų stojo tyla, bet tai buvo supratimo tyla. Protas nutiesė tiltą tarp dviejų skirtingų gyvybės rūšių. Nialas ir Dravigas galėjo laisvai bendrauti tarpusavyje - kaip žmogus su žmogumi ar voras su voru.
- Visgi aš nesuprantu, kaip žmonės galėjo užmušti vorą, - galiausiai prisipažino Dravigas.
Nialas atsistojo.
- Eime su manimi. Aš tau parodysiu.
Aikštėje priešais rūmus, toje vietoje, kur susmuko mirtinai sužeistas Skorbas, vergų brigada vertė į karučius kruviną sniegą ir šiltu vandeniu plovė nuo grindinio kraujo dėmes. Palikti žemę suteptą voro krauju būtų buvę šventvagiška. Nialui ir Dravigui einant pro šalį, prižiūrėtojas pliaukštelėjo rimbu, liepdamas darbininkams įsitempti "ramiai". Nialas nusuko žvilgsnį: tuščios vergų akys ir atvipusios seilėtos lūpos visuomet versdavo jį jaustis nesmagiai.
Priekinės pastato durys buvo šiek tiek praviros, kaip Nialas ir paliko. Vos įžengęs į šiukšliną vestibiulį, Dravigas stabtelėjo ir atkišo cheliceras. Nialas suprato, kad kažkas privertė vorą staiga įsitempti. Bet Dravigas nieko nepasakė ir po akimirkos nusekė paskui vaikiną koridoriumi, o iš ten pro galines duris į sodą.
Nialas parodė į nugenėtą palmę.
- Štai kas užmušė Skorbą.
Bet Dravigas nieko nesuprato: voro protas neįstengia suvokti net elementariausių mechanikos principų. Nialui teko mintimis perduoti visą vaizdą, ir tik tada Dravigas suvokė, kaip medis galėjo tapti žudymo įnagiu. Bet net ir tai jo iki galo neįtikino. Tik tada, kai Nialas parodė jam virvagalį, pririštą prie palmės viršūnės, ir kraujo dėmes ant namo sienos, senajam vorui teko patikėti.
Nialas taip pat paaiškino, kodėl tos dėmės tokios keistos formos - lyg uodeguoti buožgalviai: tai įrodymas, jog kraujas ištiško iš apačios į viršų.
- Žmogaus protas išties labai įžvalgus, - nusistebėjo Dravigas.
Tada Nialas parodė jam kaukolės skeveldrą, įstrigusią sniege.
- Medis neužmušė Skorbo, tik sutraiškė užpakalines kojas. Kol jis gulėjo be sąmonės, kažkas sunkiu ginklu, veikiausiai kirviu, praskėlė jam galvą. Štai kodėl jis negalėjo pasiųsti nelaimės signalo.
- Kad ir kas tai padarė, jis už tai atsakys, - ūmai pareiškė Dravigas. Voro pykčio jėga buvo tokia smarki, kad Nialas susverdėjo lyg nuo stipraus antausio ir atbulas atsitraukė per žingsnį. Pasirodo, jis neįvertino senojo voro jausmų gilumo. Žmogaus, aišku, per daug nesujaudintų voro nužudymas. Dravigui gentainio žūtis sukėlė įniršį, pažadino keršto troškimą.
Bet pajutęs, kaip jo pykčio protrūkis paveikė Nialą, voras tučtuojau pasiuntė mintimis impulsą, maldaudamas jam atleisti. Nialas atsakė tokiu pat begarsiu impulsu - atseit nėra reikalo atsiprašinėti. Žmonių kalba šis žaibiškas minčių dialogas būtų skambėjęs taip: "Labai atsiprašau, nenorėjau tavęs įskaudinti (ar išgąsdinti, sutrikdyti)"; "Nereikia atsiprašinėti, aš puikiai tave suprantu". Ir Nialas pagalvojo, kokia visgi griozdiška ir rambi žmonių kalba, palyginti su telepatiniu bendravimu. Juk mintimis perduotas pranešimas pasiekia pašnekovą akimirksniu, be to, jokia kalba išraiškos tikslumu neprilygsta tiesioginiam impulsui.
Ūmai Dravigas ryžtingai priėjo prie palmės ir sugriebė kamieną žnyplėmis bei keturiomis priekinėmis letenomis, užpakalinėmis tvirtai įsiremdamas į žemę. Nialas sutrikęs išpūtė akis. Nejaugi senis nesupranta, kad net ir stipriausias voras vienas nepajėgus išrauti medį? Bet jau po minutėlės vaikino sutrikimas peraugo į nuostabą, mat Dravigo pastangos nenuėjo veltui: garsiai sutraškėjo raunamos šaknys. Ir padarė tai ne vien fizinė jėga. Voras paleido į darbą valios jėgą, dešimteriopai sustiprintą įniršio. Žemei sujudėjus po kojomis, Dravigas susverdėjo, bet tuoj atgavo pusiausvyrą ir vėl įtempė jėgas. Akimirka, ir palmė su visomis šaknimis atsiplėšė nuo žemės, o paskui triukšmingai šlumštelėjo į krūmus, su panieka nusviesta Dravigo.
Voras nieko nepasakė, bet Nialas ir be žodžių suprato, kad tokiu būdu senis siekė bent apmaldyti savo įtūžį ir sielvartą.
Priėjęs prie duobės krašto, vaikinas pažvelgė žemyn. Iš purios rudos žemės kyšojo nutrauktų šaknų raizgalynė, tarp jų ir dvi pagrindinės šaknys, pačios storiausios. Beliko tik stebėtis nepaprasta voro jėga. O pats Dravigas anaiptol neatrodė pavargęs, net kvėpavimas nepagreitėjo. Be abejo, šią neįtikėtiną galią jo raumenims suteikė valia - sąmonės jėga, kuria voras galėjo vienu smūgiu apsvaiginti žmogų. Dažnai bendraudamas su vorais budeliais, Nialas nebe pirmą sykį gavo įsitikinti, kokią milžinišką valią jie slepia savyje.
Staiga vaikino žvilgsnis užkliuvo už kažko, tamsuojančio purioje žemėje tarp šaknų. Jis pasilenkė ir paėmė tą daiktą. Tai buvo pilkas diskas, visai nedidelis - maždaug keturių colių skersmens, - tačiau stebėtinai sunkus. Nialas buvo girdėjęs apie šviną; nors savo akimis to metalo nematė, bet spėjo, kad šis daikčiukas yra būtent švininis.
Nuvalęs nuo radinio žemes, jis išvydo nesudėtingą piešinį, išraižytą vienoje disko pusėje. Piešinį sudarė keturios kreivės.
- Ką ten turi? - pasidomėjo Dravigas.
Nialas ištiesė jam radinį, ir voras paėmė diską naguota letena.
- Radau duobėje tarp šaknų, - paaiškino vaikinas. - Tikriausiai kažkas padėjo jį tenai, kai sodino medį.
- Jis tau ką nors sako?
- Ne.
Voras numetė diską žemėn. Nialas pakėlė.
- Pasiimsiu su savimi. Gal pavyks išsiaiškinti, kas tai yra.
Sunkus diskas tempė žemyn tunikos kišenę, ir Nialas padėjo jį šalia durų.
Tuo tarpu Dravigas ėmė apžiūrinėti krūmus. Nialas parodė jam virvagalį, aprištą apie žemaūgį medelį.
- Tai antrasis nusikaltėlių panaudotos virvės galas. Kažkas perpjovė ją, vos tik Skorbas išėjo pro duris į kiemą.
Sunku buvo pasakyti, kuo žudikai perkirto virvę - kirviu ar peiliu; aišku viena - įnagio būta labai aštraus, nes virvės galas buvo lygutėlis, neatspuręs.
- Ar dar ką nors pastebėjai? - pasidomėjo Dravigas.
Nialas susimąstė. Jis leido sau neskubėti, gerai pagalvoti, nes žinojo - vorai kantrybės turi kur kas daugiau už žmones.
- Tie, kas įvykdė šį nusikaltimą, kruopščiai viską suplanavo, - galiausiai prabilo vaikinas. - Manyčiau, jų buvo mažiausiai trys. Ir dėl kažkokios priežasties jie nekentė Skorbo.
- Manai, kad žudikai tykojo būtent Skorbo?
- Turiu pagrindo taip galvoti.
Nialas nusprendė smulkiau neaiškinti, kodėl žmonės nemėgo Skorbo: tai būtų nepagarba mirusiajam. Nujausdamas, kad Nialas dar ne viską pasakė, Dravigas mandagiai laukė.
- Nusikaltėliai tikriausiai įėjo pro priekines duris, - tęsė vaikinas. - Bet išėjo kitu keliu. Duris jie iš vidaus užkišo medine sija. Tai reiškia, kad jie perlipo per sieną... Aha, viskas aišku!
Kalbėdamas Nialas brovėsi siauru taku tarp krūmų ir sienos, ribojančios sodą iš kairės, ir netikėtai pamatė sienoje žemus vartelius. Varteliai buvo geležiniai, surūdiję, bet pastumti be garso pasisuko ant vyrių. Apžiūrėjus paaiškėjo, kad vyriai visai neseniai sutepti.
Varteliai vedė į siaurą aklagatvį tarp aukštų sienų, skiriančių du sodus. Tikriausiai jis tam ir buvo nutiestas, kad būtų galima patekti į sodus. Už kelių jardų į kairę nuo vartelių aklagatvis rėmėsi į namo sieną. Dešinėje jis tęsėsi gal šimtą jardų; toliau kelią užtvėrė nuvirtusios sienos griuvėsiai.
Dravigui buvo paprasčiau perlipti per sieną, negu spraustis pro siaurus vartelius. Po minutėlės jis jau stovėjo šalia Nialo sniegu užverstame akligatvyje. Bet kokius žudikų paliktus pėdsakus, jeigu tokie buvo, paslėpė naktį iškritęs sniegas. Abu tylėjo. Vien voro buvimas šalia leido Nialui giliau susikaupti, o susikaupimas savo ruožtu paaštrino intuiciją. Iki tol jo galvoje knibždėjo devynios galybės klausimų ir pastabų, kurios vertė nenatūraliai jautriai reaguoti į aplinkos detales - menkiausios smulkmenos pačios įkyriai brovėsi į jo jutimų lauką. Tačiau užteko atsipalaiduoti, ir fizinis pasaulis tarytum atsitraukė. Net ir šąlančios rankos bei kojos daugiau neberūpėjo - tarsi šalo ne jis, o kažkas kitas. Netikėtai stojusioje vidinėje tyloje Nialo dėmesį patraukė kažkoks neįprastas pojūtis, neapibrėžtas kaip garsas ar kvapas, pakibęs pačiame jutimų lauko pakraštyje. Vaikinas stovėjo nejudėdamas, visiškai atsipalaidavęs, ir pojūtis sustiprėjo. Tai buvo nemalonus jausmas, netgi, sakytum, grėsmingas.
Dravigas taip pat stovėjo nejudėdamas, niekuo neparodydamas nekantrumo. Tačiau akimirkai įsismelkęs į jo protą, Nialas suprato, kad voras nejaučia to, ką jaučia jis. Nepaisant išlavėjusios telepatinės galios, vorai visiškai neturėjo intuicijos. Galbūt todėl, kad šiame pasaulyje jiems beveik nebuvo ko bijoti.
Nialas lėtai patraukė taku pirmyn, kiek pakreipęs galvą į šoną, tarsi įsiklausydamas į tylą. Kadangi ėjo akis įsmeigęs į žemę, iškart pastebėjo pėdsakus palei kairiąją aklagatvio sieną. Gal pustuzinis pėdų įspaudų, vedančių priešingomis kryptimis. Matyt, tas, kas paliko šiuos pėdsakus, iš pradžių nuėjo taku kelis žingsnius kairėn, bet paskui grįžo atgal. Kadangi naktį vėjas pūtė iš šiaurės, siena užstojo tą žemės plotelį nuo sniego, ir dabar žymes dengė tik plonytis vėliau iškritusio sniego sluoksnelis. Nialas stabtelėjo ir priklaupė ant sniego, norėdamas apžiūrėti pėdsakus iš arčiau. Pirmiausia į akis krito tai, kad juos paliko sandalais arba batais apautos kojos, ir tas apavas buvo pasiūtas tikro meistro. Dauguma šio miesto gyventojų nešiojo nemokšiškai sukurptus sandalus: storos odos padus su išdurtomis skylutėmis prakišti odiniams ar medžiaginiams dirželiams. Kad dirželiai ne taip greitai nusitrintų tose vietose, kur liečiasi su žeme, skylutes įleisdavo giliai į padą. Todėl vergo ar darbininko palikti pėdsakai būtų labai aiškūs, su trimis poromis skylučių. Tačiau žmonės, paimti į nelaisvę požeminiame Kazako mieste, avėjo geresnę avalynę. Diros batsiuviai turėjo kur kas daugiau laiko darbui ir didžiavosi savo meistriškumu. Jie išdervuotu siūlu prisiūdavo odinius dirželius prie sandalo pado, o tas padas tiksliai atitikdavo žmogaus pėdos formą. Taigi piršosi išvada, kad šiuos pėdsakus paliko dirietis.
- Ar tai vieno iš žudikų pėdsakai? - paklausė Dravigas.
- Taip.
- Matau, jie tave sudomino.
- Jie kažkokie keisti. Pažvelk į mano pėdsakus - matai, jie lygūs, bato nosies ir kulno įspaudai viename gylyje. O šių kulnai įspausti kur kas giliau.
- Matau, - mandagiai patvirtino Dravigas, bet buvo akivaizdu, kad nieko nesuprato: matematinė logika svetima voro protui. - Ir ką tai turėtų reikšti?
Nialas atsitiesė, krestelėdamas galva.
- Kad asmuo, palikęs pėdsakus, nešė sunkų krovinį, - pareiškė jis, nors pats dar abejojo savo išvados teisingumu.
Maždaug už penkiasdešimties žingsnių taką užtvėrė nugriuvusi priešingos aklagatvio sienos dalis. Už jos taip pat augo brūzgynais užžėlęs sodas. Namas, kuriam priklausė tas sodas, kadaise, matyt, buvo didžiulis, bet dabar iš jo liko vien griuvėsiai. Nialas stabtelėjo ir įsmeigė į pastatą akis. Ir vėl jam pasirodė, tarsi jaustų kažką, pakibusį ties pačia juslių riba - taip būna, pavyzdžiui, kai kažkas šmėkšteli regos lauko kampe. Vaikinas atsargiai perlipo per akmenų krūvą ir nušoko žemyn į sodą. Nepaaiškinama nuojauta patarė sukti kairėn, link siauros properšos tarp krūmų. Ir tik vėliau jis pastebėjo, kad ant šių krūmų sniego mažiau negu ant aplinkinių; sakytum, kažkas jau brovėsi pro juos ir nukrėtė sniegą.
Maždaug už dešimties žingsnių nuo namo takelis baigėsi - priešais buvo tuščias baseinas. Plastiku dengtas dugnas ir kraštai seniai suskilinėjo, pajuodo, ir tik kur ne kur dar galėjai įžiūrėti ankstesniąją žydrą spalvą. Baseino dugnas buvo nuklotas sausais lapais, nuskilusiomis plytelėmis bei stiklo duženomis. Bet Nialo dėmesį iškart patraukė aiškiai neseniai supiltų šiukšlių krūva baseino pakraštyje, arčiau namo. Pačiame kampe prie baseino sienos buvo pritvirtintos aliumininės kopėtėlės, beveik nepagadintos laiko; jų papėdėje kūpsojo šūsnis sausų šakų, supuvusių medgalių ir nukritusių lapų, sumišusių su sniegu.
Dravigas tylėdamas prisigretino prie Nialo.
- Pastebi ką nors ypatinga? - paklausė jo vaikinas.
- Ne. - Voro čiuptuvėliai nukrypo į baseiną.
- Štai ant šios vejos beveik nėra sniego. Kažkas nepatingėjo sugrėbti sausus lapus ir sumesti tenai. - Nialas parodė į baseino kampą.
Jis apėjo baseiną ir kopėtėlėmis nusileido žemyn. Lipdamas pastebėjo, kad ir ant skersinių beveik nėra sniego. Pasiekęs dugną, Nialas abiejomis rankomis įsikibo į apipuvusį medinį rėmą, kadaise, matyt, tarnavusį durų stakta. Truputį kilstelėjus rėmą, kartu su juo nuo šiukšlių krūvos atsiplėšė kelios šakos, ir Nialas išvydo tai, ką beveik ir tikėjosi išvysti: žmogaus koją, kyšančią tarp drėgnų lapų.
Dravigas akimirksniu atsidūrė šalia ir suskato tampyti į šalis šakas. Po šiukšlėmis gulėjo nuogas vyro lavonas: galva, rankos bei kojos sutinusios lyg balionai, veidas juodas ir blizgantis, lyg padarytas iš žvilgančios odos. Vaikino širdis skausmingai susigniaužė: būtent taip atrodė jo tėvo lavonas, kai Nialas rado jį ties olos slenksčiu dykumoje.
- Vis dėlto Skorbui prieš mirtį pavyko nudobti vieną iš užpuolikų, - patenkintas pareiškė Dravigas.
Nialas atsargiai pasilenkė, kol iš kvapo suprato, jog lavonas, kad ir kaip siaubingai išpurtęs, pūti dar nepradėjo. Paėmęs už basos kojos, vaikinas ištraukė negyvėlį iš lapų krūvos. Buvo akivaizdu, kad žmogus mirė agonijoje: akys išsprogintos, lūpos prašieptos, sumedėję keliai nenatūraliai perkreipti.
- Pažįsti jį? - paklausė Dravigas.
- Ne.
Net jeigu Nialas ir būtų kada anksčiau matęs tą žmogų, vargu ar dabar būtų pažinęs: taip baisiai buvo išpurtęs lavono veidas.
Nialas nusisuko ir skubiai išlipo kopėtėlėmis iš baseino: išsprogusios akys ir prašiepti dantys kėlė jam šleikštulį. Vis dėlto gerai, kad šiandien taip šalta, pagalvojo jis. Karštą dieną lavoną jau būtų aplipusios musės žydrastiklės. O kadangi tos žydrastiklės buvo mažų paukštelių dydžio, jos per kelias valandas paliktų iš kūno vien kaulus.
Nialas sustojo, žvelgdamas į veją priešais baseiną. Vos prieš kelias valandas priešaušrio tamsoje čia darbavosi kažkokie žmonės - glėbiais nešiojo sniegą ir sausus lapus, stengdamiesi paslėpti lavoną. Jie tikrai turėjo palikti čia kokių nors žymių, kurios padėtų nustatyti jų tapatybę. Tačiau sniegas, iškritęs prieš aušrą, paslėpė visus pėdsakus. Ir vis dėlto kodėl žudikai taip stengėsi paslėpti žuvusio bendrininko kūną? Gal ketino vėliau sugrįžti ir deramai jį palaidoti? Kiek pagalvojęs, Nialas atmetė šią mintį. Numirėlis buvo išrengtas nuogai, kad drabužiai neišduotų, kas jis toks. Matyt, ir kūnas paslėptas dėl tos pačios priežasties. Savaime piršosi įtarimas, kad žudikai - šio miesto gyventojai. Tačiau Nialui ši versija ir toliau atrodė neįtikėtina.
Kol Nialas stovėjo vejos pakraštyje, paskendęs savo mintyse, Dravigas kantriai laukė. Kai galiausiai vaikinas papurtė galvą ir atsiduso, voras pasidomėjo:
- Numanai, kieno tai darbas?
- Ne. Visa tai labai keista.
Virš namų stogų nuaidėjo gongo dūžis. Vergovės laikais jis vakarais pranešdavo, kad metas gesinti ugnį. Bet koks žmogus, rastas gatvėje po šio signalo, būdavo nužudomas vietoje. Dabar gongas kas rytą skelbdavo darbo dienos pradžią.
- Man metas grįžti, - tarė Nialas. - Už pusvalandžio prasidės Tarybos posėdis. - Pilnas pavadinimas buvo Laisvųjų Žmonių Taryba, bet vaikinas jį sutrumpino, baimindamasis įžeisti Dravigą.
Braudamasis atgal pro krūmus, Nialas pastebėjo tarp šakų kažką blizgant. Tai buvo plonytė daili grandinėlė iš aukso spalvos metalo su tokios pat spalvos medalionu. Viena medaliono pusė buvo tuščia, tačiau kitoje buvo išgraviruotas simbolis, kurį Nialas šįryt jau matė. Jis parodė medalioną Dravigui. Bet senis nieko nesuprato. Voro protui, net ir labai išvystytam, simboliai buvo nesuvokiami.
- Tai toks pat ženklas, koks buvo ant švininio disko, kurį radome po medžiu, - paaiškino vaikinas.
- Ką jis reiškia?
- Nežinau. Bet pamėginsiu sužinoti.
Jie patraukė atgal siauru aklagatviu tarp sodų. Kai priėjo pėdsakus palei sieną, Nialas stabtelėjo ir parodė į juos.
- Dabar suprantu, kodėl kulnų įspaudai gilesni negu pirštų. Tas žmogus ėjo atbulas, padėdamas nešti lavoną.
- Bet kodėl jie nepaliko lavono ten, sode?
- Matyt, manė, kad paslėpę jį sunaikins visus savo pėdsakus. Jei būtų kiek daugiau pasnigę, mes niekuomet nebūtume išsiaiškinę, kaip žuvo Skorbas.
- Sniegas buvo žudikų sąjungininkas, - tarstelėjo Dravigas.
- Bet sykiu ir priešas.
Dulkėtame, šiukšliname namo vestibiulyje, prisigėrusiame drėgmės kvapo, Nialas ir vėl sustojo apsižvalgyti. Šįsyk jam pavyko rasti dulkėse dviejų sandalų porų pėdsakus.
- Bet vieno dalyko aš visgi nesuprantu, - prisipažino jis vorui. - Kaip žudikams pavyko įvilioti Skorbą į namą?
- Tą aš tau galiu pasakyti, - atsiliepė Dravigas. Nialas nustebęs pakėlė į jį akis. - Jie panaudojo kvapą, vorės skleidžiamą poravimosi sezono metu.
- Na, žinoma!
Būtent šis kvapas sudomino Nialą, kai jis pirmąsyk apžiūrinėjo namą. Kai grįžo čionai su Dravigu, kvapo jau nebeužuodė. Tačiau voro uoslė nepalyginti jautresnė negu žmogaus.
- Tai ką turėčiau perduoti Mirties Valdovui? - paklausė Dravigas.
Klausimas nustebino Nialą. Kuo čia dėtas jis? Jis neturi nieko bendro su Skorbo žūtimi. Bet staiga jis suvokė - toks požiūris išduoda jo, kaip valdytojo, nebrandumą ir nepatyrimą. Juk jis yra visų šio miesto žmonių valdovas. Vadinasi, jis atsakingas už mieste padarytą nusikaltimą, patinka jam tai ar ne.
- Prašau, pasakyk Mirties Valdovui, jog aš padarysiu viską, ką galiu, kad rasčiau nusikaltėlius, - tarė Nialas. - Jeigu pagausime juos, perduosime jūsų teismui.
- Ačiū.
Voro ir žmogaus protai akimirkai susijungė - žmonės tokiais atvejais spaudžia vienas kitam rankas. Paskui Dravigas apsigręžė ir patraukė link aikštės. Kai jiedu su Nialu būdavo vieni, jis netūpčiodavo, žemindamasis prieš valdytoją - žinojo, kad Nialui tai nepatinka. Nors pats Dravigas visgi buvo linkęs pritūpti; vorams, visame kame mėgstantiems griežtą tvarką, toks elgesys buvo įprastas ir natūralus. Tai, kad jis šito nepadarė, buvo draugiškumo ir pagarbos Nialui ženklas.
Nialas jau leidosi žingsniuoti paskui Dravigą link aikštės, kai staiga prisiminė švininį diską, kurį paliko name prie sodo durų. Jis grįžo atgal. Disko nebebuvo. Nialas tiksliai prisiminė, kur jį padėjo. Toje vietoje sniege netgi liko apvali duobelė su žemių grumstais dugne.
Priešais namą vergai valė nuo šaligatvio sniegą. Prievaizdas, augalotas vyras valingu veidu, tarsi išskaptuotu iš medžio, pamatęs Nialą įsitempė lyg styga.
- Kuo tu vardu? - paklausė Nialas.
- Dionas, jūsų didenybe.
- Ar per pastarąsias dešimt minučių kas nors buvo įėjęs į šitą pastatą?
- Ne, jūsų didenybe.
Įsiskverbęs į prižiūrėtojo mintis, Nialas įsitikino, kad tas nemeluoja.
- Ar niekas iš vergų nelandžiojo po namą?
- Ne, jūsų didenybe.
Šįsyk Nialas pajuto jo balse dvejonę. Nieko nuostabaus. Argi būtina įsispitrijus žiūrėti, kaip vergai kastuvais gremžia sniegą nuo šaligatvių? Tikriausiai prievaizdas žiūrėjo kažkur į tolį, atsukęs jiems nugarą.
Vaikinas įdėmiai nužvelgė vergus. Vargu ar kuris nors iš šių apgailėtinų sutvėrimų galėjo paimti diską. Visų pirma, jis buvo per sunkus nešiotis kišenėje. Antra, vergai, nors ir linkę vagiliauti, paprastai gvelbdavo maistą ar blizgančius daiktus. Nialas panaršė po arčiausiai stovinčių darbininkų protus, bet, kaip ir reikėjo tikėtis, nieko nepešė. Vergai gyveno lyg ir kokiame nuolatiniame proto rūke, dabartyje be praeities, be ateities. Jų protai atspindėjo tik tiesioginę aplinką ir nieko daugiau. Palyginti su šiais nelaimėliais, prievaizdas buvo tiesiog intelekto milžinas. Nialui užtekdavo tik akimirkai įsiskverbti į kurio nors vergo sąmonę, ir iškart prarasdavo nuotaiką. Vidinė tuštuma jiems buvo tokia natūrali būsena, kad sveiką žmogų užkrėsdavo lyg kokia liga.
- Paklausyk manęs, Dionai, - kreipėsi Nialas į prievaizdą. - Už šio namo yra sodas, sodo gale - varteliai. Jie veda į akligatvį. Sekdamas mano pėdsakais, išeisi prie tuščio baseino, kuriame rasi žmogaus lavoną. Liepk vergams atgabenti lavoną į mano rūmus. Supratai?
- Taip, valdove. - Dionas tikriausiai nustebo, bet veide nevirptelėjo nė vienas raumenėlis. Valdant vorams, prižiūrėtojai įprato vykdyti šeimininkų įsakymus tiksliai ir be kalbų - lyg mašinos.

Nialas traukė per sniegą atgal į rūmus, žengdamas savo paties pėdsakais. Galvoje sukosi neramios mintys. Pastarųjų valandų įvykiai išmušė jį iš vėžių. Tačiau jaunasis miesto valdovas ne tiek nusigando, kiek suirzo - ir be šių nemalonumų turėjo begalę svarbių reikalų.
Pastarieji šeši mėnesiai buvo patys įdomiausi jo gyvenime. Nuo tos dienos, kai vorai dovanojo žmonėms laisvę, gyvenimas virto nesibaigiančiu nuotykiu. Šimtus vergovės metų žmonėms buvo draudžiama galvoti savo galva. Vaikai augo lopšeliuose, griežtai prižiūrimi; mažyliai, išsiskiriantys iš bendraamžių sumanumu ar kokiais ypatingais sugebėjimais, būdavo tučtuojau sunaikinami. Knygos buvo uždraustos; taip pat ir bet kokie mechaniniai prietaisai. Net vabalų tarnams, turėjusiems sąlyginę laisvę, už tokių įtaisų meistravimą grėsė mirties bausmė.
Tačiau vabalų tarnai visus tuos šimtmečius priešinosi draudimui; karta po kartos jų vaikai slapčia mokėsi rašto. Vorų mieste tai buvo neįmanoma. Vorai valdė savo tarnų protus nuo pat gimimo; net pačios slapčiausios žmonių mintys buvo atviros jų šeimininkams. Todėl nenuostabu, kad dauguma vorų vergų niekada net nesvajojo apie laisvę.
Kas kita diriečiai. Jie pateko vorų nelaisvėn mažiau kaip prieš metus, o iki to laiko buvo laisvi. Tačiau šimtmečius trukęs priverstinis tūnojimas požemyje gerokai atbukino jų protus - kaip, beje, ir griežta drausmė, kurios dėka požeminė tvirtovė taip ilgai liko nepastebėta vorų žvalgų. Diros valdovai, įskaitant ir paskutinįjį iš jų, karalių Kazaką, siekdami užtikrinti savo pavaldinių saugumą, reikalavo visiško paklusnumo ir lojalumo. Net su miesto moterimis Kazakas elgėsi lyg su savo asmeniniu haremu. Taigi diriečiai, kaip ir vorų miesto gyventojai, nebuvo pratę spręsti problemas savo galva ir patys tvarkytis savo gyvenimą.
Nialas netruko suprasti, kad pirmiausia reikia išmokyti žmones naudotis laisve. Gavę pernelyg daug laisvės, jie tik sutriktų ir aptingtų. Todėl vorų miesto gyventojai ir toliau kasdien plušo, akylai stebimi moterų prižiūrėtojų. Dabar prižiūrėtojos, bent jau teoriškai, buvo pavaldžios Laisvųjų Žmonių Tarybai. Tačiau faktiškai jos ir toliau artimai bendradarbiavo su savo senaisiais šeimininkais - ištikimybė vorams buvo skiepijama joms nuo gimimo. Šių moterų supratimu, Nialas buvo tik naujas miesto valdytojas, paskirtas vorų. Jos anaiptol nesiveržė į "laisvę".
Tačiau žmonės skyrėsi nuo vorų vienu svarbiu bruožu: jie troško naujovių. Nialas greitai susiprotėjo, kad šią žmogaus savybę galima išnaudoti, stiprinant jų širdyse laisvės troškimą. Vabalų bombardyrų tarnai dabar meistravo visokiausias neregėtas grožybes: dujinius žibintus, laikrodžius, patobulintus virtuvės reikmenis, mechaninius žaislus, elektrinius žibintuvėlius, knygas su paveikslėliais vaikams ir netgi dviračius. Pirmieji šių daiktų pavyzdžiai, patekę į vorų miestą, tapo tikra sensacija. Mechaniniai žaislai turėjo čia tokią paklausą, kad suaugę žmonės buvo pasiryžę atiduoti už juos savo maisto davinius ir drabužius. Bet vorų miesto gyventojai nedaug ką galėjo pasiūlyti mainais - sklido kalbos, kad vienas žmogelis už dujinį žibintą pasišovė atidirbti šimtą valandų. Suprasdamas savo valdinių neviltį, Nialas ryžosi įvesti pačią nuostabiausią iš lig tol įvestų naujovių: pinigus. Dabar už kasdienį triūsą žmonės gaudavo atlyginimą varinėmis monetomis, kalamomis specialiai tam tikslui pastatytoje pinigų kalykloje. Už šias monetas jie galėdavo pirktis maistą, aprangą ir "naujoves".
Rezultatai pranoko visus Nialo lūkesčius. Nepraėjus nė savaitei, miestiečiai ėmė dirbti viršvalandžius, kad tik gautų daugiau pinigų naujovėms pirkti. Drabužių ir avalynės meistrai ėmė siūti "prašmatnius" apdarus, kurių kaina, suprantama, buvo aukštesnė. Kepėjai suskato kepti tortus, pyragaičius bei meduolius, ir netrukus švieži baltos duonos kepiniai visai išstūmė rupią pilką duoną, nuo neatmenamų laikų sudariusią pagrindinę miestiečių raciono dalį. Mėgdžiodamos vabalų tarnų žmonas, miesto moterys pradėjo dažytis kosmetiniais dažais ir netrukus jau vaikščiojo po miestą, pasidabinusios ryškiais apdarais bei stiklo karolių vėriniais. Kadangi vyrai ir moterys vėl galėjo gyventi kartu - valdant vorams, jie buvo laikomi griežtai atskirti, - bendros patalpos rūsiuose netrukus ištuštėjo; šeimos ėmė keltis į tuščius namus. Beveik visų vorų miesto pastatų langai buvo seniai išdužę. Bet vabalų tarnai jau pramoko gaminti stiklą, ir dabar vyrai bei moterys laisvalaikio valandas leisdavo remontuodami ir puošdami savo naujuosius būstus. Anksčiau vos sutemus miestas nugrimzdavo į gūdžią tylą. Dabar vakarais gatvės būdavo triukšmingesnės negu dieną. Ir vaikštinėjančios gatvėmis poros atrodė labiau pasitikinčios savimi, Nialas matė, kaip švyti pasitenkinimu miestiečių akys, ir pats džiaugėsi už juos. Jis nepuoselėjo iliuzijų; gerai žinojo, kad dauguma jo valdinių mažai kuo skiriasi nuo naivių ir godžių vaikų. Bet vis tiek tai buvo žingsnis į laisvę. Praeis keli dešimtmečiai - galbūt jis, Nialas, šito jau nebesulauks - ir žmonės tikrai išmoks patys spręsti savo likimus.
Štai kodėl Nialas taip jaudinosi, skubėdamas į Tarybos posėdį. Kiekvienas posėdis įnešdavo į miesto gyvenimą kažką nauja. Keturi iš dvidešimties Tarybos narių buvo vabalų bombardyrų miesto gyventojai. Iš pradžių pasiūlymus ir patarimus Tarybai pateikdavo tik jie. Tačiau dabar tik labai įžvalgus stebėtojas galėtų atspėti, kuriam miestui kas atstovauja. Štai paskutiniajame posėdyje vienas žmogus pasiūlė tamsiausias miesto gatves naktimis apšviesti dujiniais žibintais, už kuriuos susimetę mokėtų visi tų gatvių gyventojai; tik Nialas žinojo, kad kadaise miesto gatvių apšvietimu rūpindavosi merija. Kitas žmogus, virėjas, anksčiau gamindavęs maistą šimtui darbininkų, o dabar gyvenąs drauge su žmona ir vaiku, paprašė leidimo įsteigti tuščioje patalpoje valgyklą, kur žmonės galėtų už pinigus nusipirkti pietus, ruošiamus jo su žmona; iš visų Tarybos narių tik Nialas žinojo, kad smuklių bei restoranų tradicija siekia civilizacijos aušros laikus. O vežėjai, anksčiau aptarnaudavę tik prižiūrėtojas ir kiauras dienas laukdavę savo šeimininkių, nusprendė susivienyti ir sukurti viešojo transporto sistemą. Kaip čia nesijaudinsi suvokdamas, kad visi šie žmonės - Nialas mintyse vadino juos savo žmonėmis - palaipsniui pradeda priprasti prie savarankiško mąstymo ir kad ateityje šis jų gyvenimo laikotarpis užims svarbią vietą planetos istorijos vadovėliuose.
Ir štai dabar, kai žmonės jau pradėjo suvokti laisvės prasmę, siaubingas nusikaltimas grasino sužlugdyti viską, ką jiems pavyko įgyvendinti. Nialas žinojo, kad dauguma vorų piktinosi nauja santvarka; jie įprato laikyti žmones vergais, kurių gyvenimas tuščias ir bevertis kaip kokių besmegenių vabalėlių. O dabar jiems sakoma, kad šie dvikojai parazitai yra ypatingoje Deltos deivės Nuados globoje ir kad Vorų Valdovo įsakymu su jais privalu elgtis kaip su sau lygiais! Argi tai ne kvailystė? Niekas negalėjo priversti vorą laikyti žmogų sau lygia būtybe. Bet kadangi vorai buvo įpratę aklai vykdyti valdžios nurodymus, jie pakluso naujiems įstatymams ir liovėsi elgęsi su žmonėmis kaip su tarnais. Aišku, jie ir toliau niekino žmones, tačiau atvirai paniekos nedemonstravo. O kadangi žmonės gerbė vorus, kaip ir anksčiau, netgi bijojo jų, kivirčų kol kas nekildavo.
Bet dabar, kai dvikojės utėlės, anot vorų, išdrįso užmušti vorą, situacija galėjo pasikeisti. Todėl nusikaltėlius būtina nubausti, mąstė Nialas. Nubausti taip griežtai, kaip buvo įprasta ankstesniais laikais, kai maištautojus mirtinai užkankindavo, dažnai dešimtis ar net šimtus vienu sykiu.
Dravigas žadėjo, kad Vorų Valdovas toliau laikysis sutarties ir gerbs žmogaus gyvybę. Bet telepatai vorai kur kas geriau supranta vienas kito jausmus negu žmonės. Jeigu vorų apmaudas ir pasipiktinimas pernelyg išaugs, net despotiškasis Mirties Valdovas bus priverstas pakeisti savo politiką...
Neramius Nialo apmąstymus išblaškė prisiartinęs vežimaitis; du vežėjai net uždusę klampojo per sniegą, o stambus storulis, sėdintis vežimaityje, nekantriai purtė galvą. Nialas atpažino storulį: tai buvo prievaizdas, vardu Brodusas, žymus Laisvųjų Žmonių Tarybos narys. Jis taip pat pastebėjo Nialą, ir irzlią miną putliame veide akimirksniu pakeitė saldi šypsena.
- Labas rytas, jūsų didenybe. Atsiprašau, kad vėluoju.
- Labas rytas, Brodusai. (Storulis patenkintas išsišiepė. Matyt, jam patiko girdėti savo vardą, tariamą balsu.) Bijau, kad mes visi vėluojame. Prašau perduoti Tarybai, kad aš ateisiu už kelių minučių.
- Būtinai, jūsų didenybe. - Lipdamas iš vežimaičio, Brodusas tūžmingai dėbtelėjo į vežėjus.
Vos tik Nialas pradėjo lipti laiptais aukštyn, jo pasitikti išbėgo Neftisė.
- Jūsų laukia princesė Merlju, - sušnibždėjo mergina.
- O, ne! Aš skubu į Tarybos posėdį.
- Aš jai taip ir pasakiau.
- Na, gerai. Ačiū, Neftise.
Jam prisiartinus prie savo kambario, durys atsilapojo ir ant slenksčio išdygo Merlju: tikriausiai lūkuriavo už durų.
- Labas rytas, Nialai.
- Labas rytas, princese. - Jis tyčia kreipėsi oficialiu titulu.
Merlju atrodė stulbinančiai: trumpa raudono vorų šilko suknelė išryškino kūno išlinkius, rudai auksiniai plaukai laisvai krito ant nugaros.
- Tikriausiai sušalai. - Princesė suėmė rankomis Nialo plaštakas. - O, tikrai sušalai! Ir veidas...
Ji suėmė delnais vaikino skruostus; jos delnai buvo maloniai šilti. Ir Nialas pajuto, kaip jo nekantrumas tirpsta. Jam niekada nepavykdavo išlikti abejingam Merlju.
- Aš vėluoju į Tarybos posėdį...
- Žinau, - atšovė princesė. - Tegu palaukia. Tai tavo privilegija - versti kitus laukti.
- Punktualumas - karalių mandagumas.
Merlju nusijuokė.
- Protingai pasakyta! Įsidėmėsiu tai.
Nialas norėjo paaiškinti jai, kad perskaitė šį posakį senoje knygoje, bet princesė neleido jam nė žodžio ištarti.
- Turiu tau dovaną.
Vaikinas kažką neaiškiai numykė, traukdamasis nuo kojų batus, paskui storas vilnones kojines.
- Tai nauja tarnaitė. Vardu Savitri. Pati ją išmuštravau.
Nialas tuo metu pasilenkęs segėsi sandalą ir buvo patenkintas, kad Merlju negali matyti jo veido.
- Dėkoju, bet negaliu jos priimti.
- Kodėl?
- Šiuose namuose šeimininkauja moterys - gali kilti nesusipratimų.
- Nesirūpink, nekils. Aš pati pasikalbėsiu su tavo motina.
- Geriau nereikia. Klausyk, kodėl tau neperleidus tos merginos mano broliui?
- Todėl, kad Veigas... - Merlju pritildė balsą. - Veigui ir taip netrūksta asmeninių tarnaičių. - Ji švelniai pabrėžė žodį "asmeninių". Veigas garsėjo potraukiu dailioms merginoms.
- Ir man netrūksta.
Merlju atsiduso.
- Kaip sunku tau įsiteikti.
Princesė paėmė Nialui iš rankų diržą su apeiginiu durklu ir pati apjuosė vaikino liemenį. Akimirkai jos stačios krūtys įsirėmė Nialui į krūtinę, lūpos priartėjo prie pat jo veido. Tą minutėlę jis pajuto, kaip lengva būtų nusileisti ir pasakyti "taip". Jį sulaikė tik įsitikinimas, kad namų moterys laikys naująją tarnaitę Merlju šnipe ir visaip rodys jai savo panieką.
- Man metas eiti, - pareiškė jis, kai Merlju pagaliau užsegė diržą.
- Norėjau tau dar kai ką pasakyti.
- Ką? - Nialas stabtelėjo prie durų.
Princesė žengė žingsnį atatupsta ir nudelbė akis; jos apsimestinis drovumas visuomet sukeldavo Nialui įtarimą.
- Girdėjau kalbas... kad Taryba ketina prašyti tave vesti.
- Vesti! - Nialas nuoširdžiai nustebo ir sutriko.
- Aš čia niekuo dėta, - greitakalbe puolė teisintis Merlju. - Atsitiktinai sužinojau. - Ji ištiesė ranką ir pataisė Nialo tunikos priekį.
Nialas pašaipiai nužvelgė merginą.
- O ką tu apie tai manai?
- Pritariu, žinoma. - Ji nuraudo. - Negalvok, nesisiūlau tau į žmonas. Tarp prižiūrėtojų devynios galybės gražių merginų. - Nialas nekantriai numojo ranka. - Bet tau iš tiesų reikia padėjėjos.
Nialas žinojo iš patirties, kad Merlju gali spinduliuoti beveik hipnotišką trauką. Tačiau kažkodėl begalinis šios merginos žavesys visuomet užklupdavo jį netikėtai. Jis, aišku, suprato, jog šią raudoną suknią ji užsivilko tik dėl jo ir prožirnio žiedų kvepalais išsikvėpino tik todėl, kad žinojo - šis aromatas patinka Nialui. Bet kerai, kuriuos skleidė Merlju, vertė visa tai niekais, nereikšmingomis smulkmenomis. O, kaip jam dabar magėjo apglėbti jos nuogus pečius ir pabučiuoti į lūpas! Nialas skubiai nusisuko, vos atsispyręs pagundai.
- Bijau, kad šįryt mes nekalbėsime apie vedybas, - tarė jis.
Merlju iškart pakėlė akis.
- Kodėl?
- Yra svarbesnių reikalų. Girdėjai apie Skorbą?
Princesė papurtė galvą.
- Ne.
- Jis nužudytas.
- O, ne!
Ji tikrai nuoširdžiai nustebo. Nialas akimirkai įsiskverbė į Merlju sąmonę ir pajuto, kad žinia ją sukrėtė. Jis lengviau atsiduso. Mat Merlju nemėgo Skorbo, ir Nialui buvo dingtelėjusi mintis, ar tik ne ji suplanavo nusikaltimą.
Merlju buvo pakankamai protinga, kad suprastų, kokias pasekmes gali sukelti šis šiurpus incidentas, ir ne juokais sunerimo. Juk ji buvo Kazako duktė, taigi žinojo, ko galima laukti iš vorų.
- Kas tai padarė? - paklausė princesė.
- Neturiu supratimo.
- Bet tikriausiai ne žmogus? Ar nemanai, kad jį nužudė kitas voras?
- Ne. Tai žmogaus darbas. Bet man jau metas eiti.
Šįsyk Merlju nebebandė jo sulaikyti. Tačiau Nialui prireikė nemažų valios pastangų palikti ją. Skubėdamas koridoriumi link laiptų, jis pašaipiai krestelėjo galvą: mat akimirkai pasijuto netgi dėkingas Skorbo žudikams už tai, kad padėjo atsikratyti Merlju.
Laisvųjų Žmonių Taryba rinkdavosi didžiojoje pietų salėje. (Beje, Nialas išsiaiškino, kad kadaise jo "rūmuose" buvo įsikūrusi "Karališkoji draudimo kompanija", ir Tarybos posėdžių salė tada buvo kompanijos valdybos posėdžių sale.) Jis jau kirto rūmų vestibiulį, sukdamas link aukštų dvivėrių salės durų, kai kažkas pamojo jam iš už užuolaidos, dengiančios nišą sienoje. Iš nudėvėtos sausų samanų spalvos tunikos Nialas nesunkiai atpažino Simeoną, vabalų bombardyrų miesto vyriausiąjį gydytoją. Panaikinus žmonių vergovę, Simeonas vorų mieste įsteigė medicinos mokyklą ir ligoninę. Be to, jis buvo vienas iš aktyviausių Tarybos narių. Iš visko sprendžiant, dabar jis kažkodėl nenorėjo, kad jį kas pamatytų. Nialui prisiartinus, Simeonas dingo už užuolaidos. Nialas šmurkštelėjo iš paskos.
- Noriu pakuždėti porą žodžių tau į ausį. Taryba planuoja tave išpiršti.
- Žinau.
- Kas pasakė?
- Merlju.
Simeonas sarkastiškai vyptelėjo.
- Tai jos užmačia.
- O kas pateikė pasiūlymą Tarybai?
- Korbinas.
- Galėjau ir pats susiprotėti, - linktelėjo Nialas. Korbinas buvo taip pat ir vabalų miesto kolegijos narys; juodu su Merlju visuomet rasdavo bendrą kalbą.
- Pamaniau, bus geriau, jeigu perspėsiu tave, - pridūrė Simeonas.
- Ačiū. O dabar eime - vėluojame.
- Verčiau aš eisiu pirmas, o tu pasirodyk po poros minučių, - pasiūlė gydytojas. - Nenoriu, kad jie suprastų, jog mudu jau kalbėjomės.
Nialas ironiškai šyptelėjo, žvelgdamas bičiuliui pavymui. Štai ir būk, žmogau, miesto valdytoju: viena intriga po kitos - argi tai ne absurdas?
Staiga pasigirdo smarkus beldimas į paradines rūmų duris. Kadangi aplinkui nesimatė nė vieno tarno, Nialas pats nuėjo ir atidarė duris. Ant laiptų stovėjo Dionas, čia pat - pustuzinis vergų su paskubomis sukaltais neštuvais, ant kurių gulėjo lavonas.
- Kur padėti, valdove?
- Guldykite štai ten, ant stalo.
Dionas papurtė galvą.
- Nepatarčiau dėti arti ugnies, jūsų didenybe. Tuoj pradės dvokti.
- Taip, taip, žinoma. Išneškite stalą į kiemą, ir tada paguldykite ant jo kūną.
Dionas mostu pasišaukė į pagalbą daugiau vergų. O Nialas nuskubėjo į Tarybos posėdžių salę.
Tarėjai gyvai šnekučiavosi tarpusavyje ir ne iš karto pastebėjo Nialą. O pastebėję visi kaip vienas pašoko ir prisispaudė rankas prie krūtinių, ceremoningai nulenkdami galvas.
- Prašau, ponai, sėskite. Atleiskite, kad pavėlavau. - Nialas prisitraukė kėdę galustalėje, kur buvo jo vieta. - Šiandien turime išspręsti svarbų klausimą...
Brodusas, sėdintis greta Nialo, iškart pašoko, įsiteikiamai šypsodamasis.
- O taip, labai svarbų klausimą, jei galima taip pasakyti, jūsų didenybe. Galbūt galėčiau...
Nialas kilstelėjo ranką.
- Lukterėkite, tarėjau Brodusai. Ponai, prašyčiau jus pažvelgti štai pro tą langą.
Visi apsigręžė ir pažvelgė laukan. Durys į kiemą buvo atlapotos. Kaip tik tą akimirką keturi vergai ištempė kieman stalą ir pastatė ant sniego. Kai likusieji atnešė lavoną ir paguldė ant stalo, per salę nuvilnijo aikčiojimų banga.
Pirmasis amą atgavo Simeonas:
- Kas tai? - Jis taip nustebo, kad užmiršo pridurti "valdove" - Tarybos posėdžiuose senasis bičiulis visuomet kreipdavosi į Nialą oficialiu titulu.
- Nežinau. Tikėjausi, kad kuris nors iš jūsų man tai pasakys. Neprieštarausite, jei paprašysiu visus minutėlei išeiti į kiemą?
Salėje buvo durys, vedančios tiesiai į rūmų kiemą. Tarėjai būriu iškurnėjo paskui Nialą į šaltą orą. Negyvėlio veidas buvo visai pajuodęs ir dar labiau sutinęs negu tada, kai Nialas matė jį paskutinį kartą. Tarybos nariai žiūrėjo į lavoną be ypatingo pasišlykštėjimo - ne pirmą kartą matė žmogų, mirusį nuo voro nuodų.
- Ar kas nors jį atpažįsta?
Kai kurie priėjo arčiau stalo, norėdami žvilgtelėti atidžiau. Bet paskui vienas po kito papurtė galvas.
- Simeonai, gal jis iš tavo miesto?
- Ne. Pažįstu ten visus. Jis ne mūsiškis.
Kol tarėjai apžiūrinėjo lavoną, Nialas atidžiai stebėjo jų reakciją. Ir galiausiai įsitikino, kad nė vienas iš tų žmonių nieko nežino apie Skorbo nužudymą.
Tuo tarpu Simeonas įdėmiai apžiūrinėjo negyvėlio pėdas. Paskui paklausė Nialo:
- Tu ką nors pastebi?
Nialas pasilenkęs įsižiūrėjo į lavono kojas.
- Labai plaukuotos. - Iš tiesų vyro kojos ir viršutinė pėdų dalis, buvo apžėlusi tamsiais gyvaplaukiais.
- Ne, ne tai. - Simeonas suėmė du negyvėlio pėdos pirštus ir praskyrė juos. - Pažvelk. Jis gimė su plėvėmis tarp pirštų, kokias turi, pavyzdžiui, antys. Vėliau tos plėvės buvo nupjautos.
Kovodamas su pasišlykštėjimu, Nialas pasilenkė dar žemiau. Tarp kojos nykščio ir gretimo piršto iš tiesų matėsi odos krašteliai. Vaikinas suglumęs papurtė galvą.
- Ir ką tai reiškia?
- Tiesiog įgimtas fizinis defektas. Man teko matyti vieną ar du tokius atvejus. Bet tai įrodo, kad šis žmogus gimęs ne vorų mieste.
Kai kuriuos iš Tarybos narių nustebino toks Simeono pareiškimas. Tačiau Nialas suprato, ką jis norėjo pasakyti. Vorai, veisdami žmones, siekė išorinio tobulumo; kūdikiai, gimę net ir su menkiausiais fiziniais trūkumais, būdavo iškart nužudomi.
Nialas pasisuko į Dioną.
- Uždenkite kūną paklode ir nuvežkite į lavoninę.
Davęs nurodymą, jis grįžo vidun. Susijaudinę tarėjai sugužėjo iš paskos.
- Ar jau žinoma, kaip žuvo tas žmogus? - paklausė Simeonas.
- Taip. Jį nužudė Skorbas. - Tarybos nariai pasipiktinę sušurmuliavo, ir Nialui teko skubiai pridurti: - Bet tai suprantama. Jis kaltas dėl Skorbo mirties.
Kaip Nialas ir tikėjosi, pastaroji frazė tiesiog sukrėtė susirinkusiuosius. Kažkas nepatikliai paklausė:
- Vienas žmogus nužudė vorą?
- Jie veikė trise. Paspendė Skorbui labai gudrius spąstus. Nugenėjo jauną palmę, atlenkė ją iki pat žemės, o kai Skorbas priėjo arčiau, perpjovė virvę...
Smulkiau aiškinti nereikėjo. Klausytojai iškart patys įsivaizdavo, kaip toliau viskas buvo.
Tada Nialas išsitraukė iš kišenės auksinę grandinėlę su medalionu ir padavė ją greta sėdinčiam Brodusui.
- Ar kuris nors esate matęs ką nors panašaus?
Medalionas apkeliavo aplink stalą, bet visi tarėjai neigiamai purtė galvas.
- Jis priklausė žuvusiajam? - pasiteiravo Simeonas.
Nialas linktelėjo.
- Senoviškas daikčiukas, - tarė gydytojas. - Niekas iš dabartinių juvelyrų nesugebėtų nukalti tokios grandinėlės.
- Gal bent numanote, kas per simbolis iškaltas medalione?
Vėl atsiliepė gydytojas:
- Jaunystėje domėjausi vienu tokiu senovės mokslu, alchemija. Šis piešinys primena man plėšraus paukščio simbolį.
- Taip, iš tiesų. - Geriau įsižiūrėjęs, ir Nialas įžvelgė tam tikrą panašumą.
Korbinas, dar jaunas, bet jau nutukęs vyras smulkiai garbanotais šviesiais plaukais, neslėpdamas pasitenkinimo pareiškė:
- Girdėjau, Skorbas buvo labiausiai nekenčiamas voras mieste.
- Galbūt, - nenoriai sutiko Nialas ir priekaištingai pridūrė: - Bet tai nepadės mums rasti žudikus.
- Esu tikras, kad tai ne mūsiškių darbas, - atsiliepė vienas iš diriečių, kurie Taryboje turėjo apie trečdalį vietų.
- Gal ir tavo tiesa, Masigai, - atsakė Nialas. - Betgi kažkas šiame mieste turėtų bent šį tą žinoti apie nusikaltimą. Man reikalinga visų jūsų pagalba. Privalote suprasti, kaip tai svarbu.
- Kas bus, jei pagausime nusikaltėlius? - pasidomėjo Korbinas.
- Perduosime juos vorų teismui.
- O ar nebus geriau, jei patys juos nubausime? - įsiterpė Masigas. - Juk mes esame teisėta valdžia.
Nialas suprato, kodėl prieštarauja Masigas. Vorai, be abejo, sugalvotų pačią baisiausią bausmę, kokią tik įmanoma įsivaizduoti.
- Tas tiesa. Bet mes privalome įrodyti, kad esame teisinga valdžia. - Nialas apžvelgė susirinkusiųjų veidus; deja, atrodo, nė vieno nepavyko įtikinti. - Paklausykite manęs. Anksčiau aš vis stebėdavausi, kodėl vorai taip smarkiai neapkenčia žmonių. Gal todėl, kad jie žiaurūs, negailestingi siaubūnai? Taip iš pradžių maniau. Bet paskui sužinojau tikrąją priežastį. Vorai bijo mūsų. Tai mus jie laiko siaubūnais. Jie buvo priversti pavergti mus, nes manė, kad esame jiems mirtinai pavojingi. Ir nors per praėjusius šimtmečius niekas neprivertė vorų pakeisti savo nuomonę apie žmones, vis dėlto jie sutiko, kad tarp vorų ir žmonių turi būti taika. Prižadėjo, kad daugiau nebus žudynių. O po šio nusikaltimo atrodytų, kad mes sulaužėme taikos sutartį. Kas bus, jeigu vorai nuspręs, kad dabar jie laisvi nuo duoto žodžio?
Salėje stojo tyla, kurioje taip lengva buvo skaityti sėdinčiųjų už stalo mintis: baimę, nerimą, rūpestį dėl savo pačių likimo. Visiems jiems labai patiko būti Tarybos nariais, vaidinti valdžios vyrus. Dabar garbingieji tarėjai prisiminė, ką reiškia būti vergais, ir pašiurpo iš baimės.
- Manote, vorai tikrai atsiims priesaiką? - paklausė Hasturas, vienas iš vabalų tarnų.
- Dabar dar ne. - Nialas pajuto, kaip visi lengviau atsikvėpė. - Tačiau taip gali atsitikti. Todėl privalome parodyti savo gerą valią.
- Ką gi mes galime padaryti, valdove? - paklausė Brodusas.
- Noriu, kad tučtuojau kiekvienas grįžtumėte pas saviškius ir išsiaiškintumėte viską, kas įmanoma. Kažkas juk turėjo matyti tuos nusikaltėlius. Galbūt kas nors netgi kalbėjosi su jais. Jie negalėjo atvykti į miestą nepastebėti. Jei ką nors sužinosite, nedelsdami praneškite man. - Nialas atsistojo. - O dabar, manau, metas baigti susirinkimą.
Visi pakilo ir ceremoningai nusilenkė. Kai tarėjai tylėdami ėmė vorele slinkti iš salės, Nialas mostu pasišaukė Simeoną. Vos tik jie liko dviese, vaikinas uždarė duris ir vėl atsisėdo prie stalo.
- Man reikia tavo patarimo, Simeonai.
Senasis gydytojas palingavo galva.
- Ką aš galiu pasakyti? Bjaurus reikalas.
- Kaip manai, kas galėjo įvykdyti šį nusikaltimą? - mygo Nialas.
Simeonas suraukė kaktą.
- Mįslė ne iš lengvųjų. Jūsų žmonėms, kaip abudu žinome, neužtektų drąsos tokiam žingsniui. Mūsiškiai, suprantama, nemėgsta vorų. Bet kam jiems žudyti Skorbą? Tai būtų didžiausia kvailystė. Belieka diriečiai. Dauguma jų turi daugiau negu pakankamai priežasčių keršyti vorams. Juk jie matė, kaip žuvo jų draugai ir artimieji, vorams užpuolus miestą. Savo akimis regėjo, kaip vorai ėdė jų vaikus. Mano supratimu, tik jie vieni turėjo pakankamai motyvų nužudyti vorą.
Nialas papurtė galvą.
- Vargu ar tai diriečių darbas.
- Kodėl taip manai?
- Aš tau dar ne viską pasakiau. Dravigas išrovė tą palmę, kuri buvo atlenkta. Tarp šaknų gulėjo diskas iš sunkaus metalo, tikriausiai švininis, su išraižytu simboliu. Beje, tokiu pat simboliu, kokį matei ant medaliono. O tas diskas, mano įsitikinimu, išbuvo žemėje ne mažiau kaip metus.
- Kas verčia tave galvoti, kad jis buvo ten taip ilgai?
- Šaknys spėjo jį apraizgyti.
Simeonas nustebęs įsmeigė į Nialą akis.
- Nori pasakyti, kad medis buvo tyčia pasodintas, ruošiant pasikėsinimą į Skorbą?
- Tu gali kaip kitaip paaiškinti?
- Ar ne logiškiau būtų manyti, kad diskas buvo užkastas į žemę vėliau, kad užmačią lydėtų sėkmė? - paklausė gydytojas.
- Gal ir taip. Bet man kažkodėl susidarė įspūdis, kad diskas užkastas būtent sodinant medį. O tai turėjo įvykti mažiausiai prieš metus - taigi anksčiau, negu vorai užgrobė Dirą.
Galutinai suglumęs Simeonas tik palingavo galva.
- Jeigu buvo taip, kaip tu sakai, vadinasi, tie žmonės jau labai seniai ruošėsi nusikaltimui.
Nialas linktelėjo.
- Ir aš taip manau.
- Tai kas jie tokie, velniai rautų?
- Ar esi kada girdėjęs apie žmones, gyvenančius už šio miesto ribų, atokesnėse vietose?
- Ne. - Simeonas ilgai tylėjo. - Žinoma, reikia manyti, kad tokių žmonių yra. Kadaise girdėjau kalbas apie kažkokius žmones iš šiaurės - žmones, labiau panašius į žvėris. Bet niekada tomis kalbomis netikėjau.
- Kodėl?
- Todėl, kad vorai seniai būtų juos išgaudę.
Nialui teko sutikti, kad bičiulio argumentas pakankamai svarus. Vergovės laikais vorų balionai nuolat žvalgė visas teritorijas, kuriose, jų manymu, galėjo slapstytis dvikojai.
- Ar galėčiau pamatyti tą švininį diską? - paprašė Simeonas.
- Jis dingo.
- Dingo?
- Tas daikčiukas buvo per sunkus nešiotis kišenėje, todėl palikau jį prie galinių durų. O kai grįžau, jo ten neberadau.
- Vadinasi, žudikai slėpėsi kažkur netoliese?
Nialas papurtė galvą.
- Ne, tikriausiai diską nugvelbė kuris nors iš vergų. Tuo metu gatvėje priešais pastatą kaip tik dirbo viena brigada.
- Ar apklausei prižiūrėtoją?
- Jis sakėsi nieko nematęs.
- Bet kam vergui galėjo prireikti švino gabalo?
- Pats žinai, kokie tie vergai. Jie viską vagia.
- Ir tu neliepei jų apieškoti? - nusistebėjo Simeonas.
- Nemaniau, kad verta,vargintis, - pasiteisino Nialas, bet širdyje pripažino, kad bičiulis teisus.
O Simeonas ne juokais susijaudino.
- Klausyk, jei kam nors prireikė vogti sunkų švininį diską, vadinasi, tas žmogus turėjo tam priežastį. Netgi vergui nedidelė nauda iš švino gabalo. Kas, jeigu Skorbo žudikai slėpėsi tarp vergų?
Nialas gūžtelėjo pečiais.
- Gal ir taip. Bet toji brigada niekuo iš kitų neišsiskyrė - vergai kaip vergai.
- Visgi, manau, reikėtų patikrinti.
- Taip, tu teisus. - Ir Nialas nenoriai atsistojo, paklusdamas Simeonui tik todėl, kad norėjo suteikti jam malonumą.
Blyškaus žiemos dangaus netemdė nė vienas debesėlis ir saulėje spindintis sniegas rėžė akis. Visa laimė, kad vergai bent jau ištrypė taką sniege, ir eiti buvo lengviau. Aikštėje vergų nebebuvo, tačiau aiškiai matėsi vėžės, paliktos vežimėlio, kuriuo jie išsigabeno lavoną.
Lavoninė buvo įrengta tame pačiame pastate, kur neseniai įsikūrė medicinos mokykla ir ligoninė - už trijų kvartalų į pietus nuo Nialo rūmų, einant pagrindiniu miesto prospektu. Pasiekę gatvės kampą, bičiuliai pastebėjo priekyje vergus, padriku būriu sliūkinančius paskui vežimaitį. Nialas ir Simeonas protekine leidosi iš paskos. Vežimaitis sustojo priešais medicinos mokyklos pastatą. Vergai iškėlė iš jo lavoną, vis dar uždengtą iki žemės nutįsusia paklode, paguldė ant plačios lentos ir nunešė į pastato vidų. Prievaizdas jau žengė jiems iš paskos, kai atskubėjo Nialas su Simeonu, abu net uždusę nuo greito ėjimo. Nialas sustabdė jį.
- Dionai, liepki vergams išsirikiuoti. Pakviesk ir tuos, kurie nuėjo vidun.
Prievaizdas atidavė pagarbą ir įsakmiai šūktelėjo. Po akimirkos iš pastato išniro vergai, nešini lavonu. Negyvėlio rankos ir kojos tabalavo, nukarusios per lentos kraštus. Nialas įsakė paguldyti kūną atgal į vežimą. Tada Dionas paliepė vergams išsirikiuoti palei šaligatvį. Nialas juos suskaičiavo ir paklausė prižiūrėtojo:
- Kiek turi būti?
- Trisdešimt, jūsų didenybe.
- Tai kodėl čia tik dvidešimt devyni?
Prievaizdas nustebęs sumirkčiojo ir pats lėtai perskaičiavo savo darbininkus, pirštu rodydamas į kiekvieną.
- Taip, jūsų tiesa, valdove, - galiausiai sutiko jis. Tada atsigręžė į būrį. - Ramiai! - Vergai sumušė kulnais ir pasitempė, kaip kas sugebėjo, stengdamiesi atrodyti panašūs į kareivius. - Ar kuris nors žinote, kur dingo dar vienas iš jūsų?
- Aš žinau, - atsiliepė vyriškis su kiškio lūpa ir įdubusia krūtine, stovintis greta vežimo. Pasakė ir nutilo, nė nemanydamas kalbėti toliau.
- Tai sakyk, mulki! - riktelėjo Dionas. - Kur jis?
Vergas pakėlė ranką ir be žodžių parodė į pastatą. Prievaizdas nusikeikė.
- Aš juk liepiau visiems išeiti!
Kiškialūpis spoksojo į jį, romus ir abejingas kaip karvė.
Nialas mostu pasišaukė Dioną.
- Eime su mumis.
- Palik ką nors stebėti atsarginį išėjimą, - patarė Simeonas. - Tam atvejui, jei nusikaltėlis mėgins pasprukti.
Nialui jau teko porą sykių čia lankytis. Pirmajame aukšte buvo įrengtas traumatologinis skyrius ir gimdymo palata. Ore tvyrojo chloruotų kalkių, naudojamų patalpų dezinfekcijai, kvapas. Pastatas buvo didelis, bėglys galėjo pasislėpti bet kur. Jie neryžtingai stabtelėjo, ir Dionas pasiūlė:
- Jei reikia, galiu liepti vergams apieškoti visą pastatą.
- Žiūrėkite, štai kur jis nuėjo, - parodė Nialas, pastebėjęs ant laiptų tirpstančio sniego gumulėlius.
Jie trise kiek įmanydami tyliau užlipo laiptais, kad nepabaidytų bėglio. Antrajame aukšte taip pat buvo įrenginėjamos ligoninės palatos, girdėjosi, kaip už uždarų durų džyrina pjūklais dailidės. Vargu ar nusikaltėlis galėjo nubėgti ton pusėn. Nialas ėmė kopti toliau, į trečiąjį aukštą, likusieji du nusekė iš paskos. Ši pastato dalis buvo dar nepradėta tvarkyti - net grindys neiššluotos: jas storu sluoksniu dengė tinkas, nutrupėjęs nuo sienų bei lubų, stiklo šukės, lentjuosčių galai. Užteko vieno žvilgsnio į grindis, kad suprastum - niekas pro čia nepraėjo. Tačiau prievaizdas šoko varstyti duris koridoriuje, kaišiodamas galvą į tuščius kambarius. Nialas be garso nusikeikė: žmogus, kurio jie ieško, be abejo, jau išgirdo triukšmą.
- Jis tikriausiai mėgins nusigauti ant stogo. Ar galima iš čia patekti į gretimą pastatą?
- Tikriausiai galima.
Simeonas pravėrė artimiausias duris. Pro išdaužtą tuščio kambario langą matėsi, kad atstumas iki kaimyninio namo mažesnis nei šešios pėdos - vieni niekai vikriam žmogui.
- Tada verčiau paskubėkime.
Bet Simeonas uždėjo ranką vaikinui ant peties.
- Atsargiau. Pastogėje gyvena voras. Jis gali užpulti mus net nepasidomėjęs, kas mes tokie.
Gydytojas ne be reikalo būgštavo. Nors vorams dabar buvo draudžiama pulti žmones, tačiau įsiveržimą į asmenines valdas padaras galėjo palaikyti įžūlia provokacija.
- Voras budelis?
- Ne, rausvasis klijinis voras.
Taip buvo vadinami oonopidae rūšies vorai, šiaip jau nekenksmingi sutvėrimai. Jie buvo mažesni už vorus budelius ir nenuodingi. Tačiau net ir šie vorai buvo daug stipresni už stipriausią žmogų, o žnyplėmis galėjo nugnybti žmogui ranką.
Nialas ėmė lėtai, atsargiai lipti laiptais. Bet vos tik užkėlė koją ant viršutiniosios pakopos, staiga akis į akį susidūrė su klijiniu voru. Padaras tikriausiai atskubėjo pažiūrėti, kas čia kelia triukšmą. Iš pradžių ir žmogus, ir voras vienodai nusigando. Tik voras sureagavo akimirksniu: galingu valios pliūpsniu paralyžiavo Nialą. Vaikinas pasijuto taip, lyg jo kūnas staiga būtų įšalęs į ledo luitą - jis negalėjo pajudinti nė vieno raumens. Prieš pusmetį toks nutikimas būtų gerokai įvaręs jam baimės. Bet per kelis mėnesius, nugyventus šiame mieste, jis spėjo taip įprasti prie vorų, kad net širdis nesudrebėjo. Vaikino pasyvumas ir bebaimiškumas įtikino vorą, kad jis neturi jokių piktų kėslų, ir padaras beveik iš karto paleido jį.
Nialas pirmąsyk gyvenime matė klijinį vorą iš arti. Neregėta padaro spalva jį tiesiog apstulbino. Voro kūnas, galva bei kojos buvo skaisčiai rausvi kaip sveikos kaimo mergaitės skruostai. Bet skirtingai nuo vilkinių vorų ar vorų budelių, kurių cheliceros priminė barzdos kuokštus, šio gražuolio snukis neturėjo savyje nieko žmogiško. Didelė kupolo pavidalo galva, panaši į žmogaus plikę, baigėsi glotniomis rausvomis cheliceromis su atsikišusiomis iltimis. Šešios akys buvo išsidėsčiusios dvejomis eilėmis, keturios viršuje, dvi apačioje; kraštinė viršutiniosios eilės akis žvelgė į viršų. Kadangi akys taip pat buvo rausvos, jos labiau priminė stambius stiklinius karolius negu gyvo padaro akis. Tikriausiai net Marso gyventojas neatrodytų egzotiškesnis už šį keistą gyvūną.
Tikriausiai kaip tik todėl, kad jis buvo toks nežmogiškas, o gal dėl šiltos rausvos spalvos, Nialas pajuto, kad jam nėra ko bijoti. Jis kreipėsi į vorą telepatiškai, mintis pastiprindamas balsu tariamais žodžiais:
- Mes ieškome čia pasislėpusio žmogaus. Tu kartais jo nematei?
Voras pastebimai krūptelėjo, nesmagiai pamindžikavo vietoje, bet neatsiliepė. Akys-karoliai, esančios viename aukštyje su Nialo akimis - kadangi voras buvo mažiau kaip šešių pėdų ūgio, - žvelgė be jokios išraiškos. Nialas pakartojo klausimą, šįkart mintimis pasiųsdamas pašnekovui žmogaus portretą, bet ir vėl nesulaukė atsakymo. Tada atsargiai žingtelėjo į priekį. Voras atbulas pasitraukė į šalį. Nialas pamojo Simeonui bei Dionui sekti iš paskos.
Jis pabandė įsivaizduoti save bėglio vietoje. Ką jis darytų, pasiekęs laiptų viršų ir pamatęs, kad toliau kelio nėra? Šiame aukšte, kaip ir kituose, buvo tik vienas koridorius su kambariais abiejose pusėse. Kambariai dešinėje langais išėjo į siaurą šoninę gatvelę. Pro praviras artimiausiojo kambario duris matėsi langas, o pro jį - klijinio voro tinklas, nutiestas virš gatvės iki pastato priešingoje gatvės pusėje. Reikia manyti, bėglys pastebėjo voratinklį dar prieš įsmukdamas į pastatą, tad vargu ar ryžosi pasukti dešinėn.
Taigi jei tas žmogus žinojo, kad viename iš dešinėje koridoriaus pusėje esančių kambarių tūno voras, jam beliko tik viena - sukti į kairę, ir dar stypčiojant ant pirštų galų, kad voras neišgirstų. Nialas suskato tyrinėti dulkėtas, šiukšlinas grindis, nusėtas įvairiausių skraidančių vabzdžių sparneliais bei chitininių šarvų dalimis. Ir staiga pamatė tai, ko ieškojo. Pėdsakus galėjo pastebėti tik tas, kas žinojo juos čia esant - tarp tinko trupinių ir lentjuosčių nuolaužų matėsi vos įžiūrimos žymės. Bėglys, kaip ir įtarė Nialas, nustypčiojo ant pirštų galų, ir pusapvalės žymės kartojosi maždaug kas aštuoniolika colių - einant pirštų galais, žingsniai būna trumpesni negu paprastai. Priešais pirmąsias duris kairėje koridoriaus pusėje matėsi aiškus pėdos pėdsakas - tikriausiai žmogus stabtelėjo atidaryti durų. Nialas padarė tą patį ir išvydo tuščią kambarį su sveikais langais. Pasislėpti čia nebuvo kur, tad nenuostabu, jog nusikaltėlis nutipeno link gretimų durų. Varstyti jas nebuvo reikalo, nes pėdsakai vedė koridoriumi tolyn, kartais pradingdami tose vietose, kur ant grindų nebuvo dulkių, bet vėl atsirasdami priekyje.
Už trečiųjų durų pėdsakai nutrūko; toliau dulkėse nesimatė jokių žymių. Nialas kilstelėjo ranką, liepdamas palydovams sustoti; širdis pašėlusiai plakė. Jis atsargiai pasuko rankeną ir vienu stumtelėjimu atlapojo duris. Deja, kambarys buvo tuščias. Tačiau įskilęs langas buvo pravertas. Vaikinas perbėgo kambarį ir pažvelgė pro langą. Po langu per visą pastato sieną tęsėsi dekoratyvus karnizas; karnizas buvo vos šešių colių pločio, bet tai ne kliūtis vikriam - arba puolusiam į neviltį - žmogui. Nialą trikdė tik tas faktas, kad priešais esančiame pastate nebuvo nė vieno lango - tik aklina siena. Norint pasiekti artimiausią langą tame name, bėgliui būtų reikėję nušliaužti karnizu apie dvylika pėdų pagrindiniojo prospekto kryptimi. Be to, tas langas buvo uždarytas, stiklas sveikutėlis. Atrodytų, galima buvo dar pasukti priešinga kryptimi - iki pastato kampo ir už jo. Tačiau žvelgdamas žemyn į šaligatvį iš keturių aukštų aukščio, Nialas turėjo pripažinti, kad tik juodžiausia neviltis galėjo priversti žmogų šitaip rizikuoti.
- Gal patikrinkime kitus kambarius? - pasiūlė Simeonas.
Nialas papurtė galvą.
- Pėdsakai nutrūko ties šiuo. Palaukite...
Vaikinas pasilenkė ir ėmė tyrinėti grindis. Žymės dulkėse rodė, kad bėglys grįžo per kambarį atgal. Nialo nervai įsitempė. Kambario kampe buvo dar vienos durys - sieninės spintos ar bufeto. Jis įdėmiai pažvelgė į spintą, ir palydovai iškart suprato jo mintį. Nialas tylutėliai nutipeno ton pusėn. Spintos durys buvo šiek tiek praviros - matyt, ten pasislėpęs žmogus nesugebėjo iš vidaus jų uždaryti. Kai iki spintos liko vos keli žingsniai, ji staiga atsilapojo ir vyriškis, išpuolęs lauk, žaibiškai nėrė iš kambario pro atviras duris. Persekiotojai nustėro iš netikėtumo. Nialas, greičiausiai atsitokėjęs, suriko ir pirmas metėsi iš paskos. Žmogus jau tolo koridoriumi, tačiau bėgo jis sunkiai, nerangiai, ir greitakojis vaikinas pasivijo bėglį keliais lengvais žingsniais. Jis stvėrė nusikaltėlį už vergo apdaro rankovės. Bėglys susverdėjo, kluptelėjo ir trenkėsi į sieną. Vienai akimirkai Nialas susitiko su juo akimis. Nepažįstamojo akys buvo didžiulės, labai tamsios ir skvarbios. Bet pamėginęs jį sugriebti, Nialas staiga suklupo. Jausmas buvo toks, tarytum kas smarkiai smogė jam į veidą, tuo pat metu sugniauždamas gerklę. Pritrūkęs oro, vaikinas ėmė dusti, akyse aptemo, galvoje viskas susimaišė. Laikas tarsi sulėtėjo, sulėtėjo ir jo paties judesiai - lyg vandenyje ar sapne.
Kai akyse prašviesėjo, Nialas išvydo nepažįstamąjį, gulintį ant grindų - rausvasis klijinis voras laikė jį prispaudęs priekinėmis kojomis. Bėglio rankas bei veidą dengė kažkokia žvilganti medžiaga; Nialui bežiūrint, iš voro chelicerų ištryško dar šlakelis žvilgančio skysčio. Tai buvo kažkokie skaidrūs klijai. Vos tik jie užtiško bėgliui ant veido, tas staiga liovėsi priešinęsis ir sustingo lyg negyvas.
Nialas šiaip taip atsistojo, padedamas Simeono. Jį pykino, svaigo galva. Pažvelgęs į vorą, vaikinas mintimis jam padėkojo. Voras paleido auką. Tą pačią akimirką nusikaltėlis šastelėjo į šalį ir pašoko ant kojų - aišku, tik apsimetinėjo nualpęs. Jis žaibiškai kyštelėjo ranką užantin ir išsitraukė durklą makštyje. Nutraukęs makštį, nusviedė ją ant grindų ir įsmeigė į Nialą triumfuojantį žvilgsnį. Lūpos prasišiepė lyg plėšraus žvėries snukis, apnuogindamos geltonus dantis. Nepažįstamasis kilstelėjo durklą, ir Nialas atšlijo manydamas, kad tas puls jį. Tačiau žmogus, Nialo nuostabai, peilio galu brėžtelėjo sau per ranką. Voras stvėrė jį iš už nugaros, bet žmogus kniūbsčias susmuko ant grindų. Šįsyk buvo akivaizdu, kad jis neapsimetinėja.
Priklaupęs šalia, Simeonas sugriebė nusikaltėlį už plaukų ir atsuko jo veidą į save. Žmogaus akys buvo užmerktos, klijai ant veido sustingę į stiklo kaukę. Simeonas paėmęs už riešo paieškojo pulso.
- Miręs. Neliesk!
Pastarasis perspėjimas buvo skirtas Nialui, kuris jau lenkėsi iš arčiau žvilgtelėti į durklą. Bet Nialas ir neketino imti ginklą į rankas. Vaikiną sudomino piešinys, išdegintas medinėse kriaunose - tas pats simbolis, kuris buvo pavaizduotas švininiame diske.
O rausvasis voras jau tolo koridoriumi. Staiga jis stabtelėjo, pasistiebė ir įsikabino žnyplėmis į skylės lubose kraštus. Apvalus kūnas kilstelėjo aukštyn; pilvas sekundei įstrigo liuko angoje, bet paskui dingo ir jis.
- Ar gerai jautiesi? - paklausė Simeonas Nialo.
- Taip, - atsakė tas, bet staiga susverdėjo ir vos neprarado pusiausvyros.
- Ką jis tau padarė?
- Nežinau.
Nialą vėl suėmė smarkus pykinimo priepuolis, ir jis nejautė jokio noro atsakinėti į klausimus. Todėl pasisuko į vergų prižiūrėtoją.
- Dionai, nueik, prašau, į Vorų Valdovo rūmus ir paprašyk Dravigo, kad ateitų čionai.
Dionas pastebimai nusigando, ir Nialas atsigręžė į gydytoją, kurio veidas atrodė keistai perkreiptas, tarsi žiūrint pro raibuliuojantį vandenį.
- Gal nueitum drauge su juo, Simeonai? Tavęs vorai labiau paisys.
Žvelgdamas jiems pavymui, Nialas susmuko ant grindų, nugara atsišliejo į sieną. Į galvą bangomis plūdo karštis, kūną pylė šaltas prakaitas. Dar vienas šleikštulio priepuolis užėjo ir praėjo. Vaikinas sunkiai alsavo pro burną, jėgos visai jį apleido. Bet pailsėjus kokias penkias minutes, savijauta šiek tiek pagerėjo. Nialas praplėšė akis ir pažvelgė į negyvėlį, kurio veidas buvo užverstas į lubas. Nenuostabu, kad jam sėkmingai pavyko apsimesti vergu: nepažįstamojo nosis buvo kumpa, ausys didelės, smakras nuožulnus - tik nenormalus blyškumas skyrė jį nuo vergų. Bet Nialui užteko prisiminti keistą tamsių akių žvilgsnį, kad įsitikintų, jog šis žmogus buvo pilno proto. Be to, narsus ir ryžtingas - juk nusižudė, net nesudvejojęs.
Ir dar, kas svarbiausia, jis iš tiesų buvo svetimšalis - ne vorų ar vabalų miesto gyventojas ir ne dirietis. Tai rodė tas faktas, kad nepažįstamasis mokėjo naudotis valios jėga taip, kaip tai daro vorai - smogti priešininkui tiesioginiu sąmonės impulsu. Tačiau skirtumas buvo akivaizdus. Kai laiptų viršuje sutiktas rausvasis voras paralyžiavo Nialo nervų sistemą, vaikinas neprarado sąmonės - tik raumenų negalėjo pajudinti. O šis žmogus pavartojo prieš jį šiurkščią prievartą - tarytum smogė per galvą buku instrumentu. Nialas tebejautė smūgio pasekmes - pykinimą bei silpnumą, o susidūrimas su voru nė kiek nepakenkė jo savijautai. Voras norėjo tik sustabdyti jį, o šis nepažįstamasis - sužeisti.
Nialas atidžiai įsižiūrėjo į kaukę primenantį veidą ir staiga pašiurpo iš siaubo: jam pasirodė, kad žudikas tebėra gyvas. Bet jau po minutėlės vaikinas suprato, kas sukėlė tokį įspūdį. Išmuštas iš vėžių susidūrimo su nepažįstamu žmogumi, jis nesąmoningai pamėgino įsiskverbti į to žmogaus sąmonę. Tai buvo tik automatinė reakcija - Nialas juk žinojo, kad jis miręs. Rezultatas, suprantama, turėjo būti neigiamas - lyg pajudinus koja lavoną. Tačiau Nialas pajuto netikėtą šilumą ir gyvybę. Žuvusiojo kūnas buvo gyvas, bet nesąmoningas, kaip augalo. Nialas išmetė iš galvos visas mintis, susikaupė ir pakartojo bandymą. Šįkart jis pajuto tokį pasišlykštėjimą, kad tučtuojau atsitraukė, sakytum, prisilietęs prie kažko labai bjauraus, gleivėto. Nepažįstamojo gyvybės laukas, dar nespėjęs išsisklaidyti, buvo atstumiantis lyg blogas kvapas. Ir toks pat neapibrėžtas, nenusakomas žodžiais. Porą sykių Nialui teko išgyventi kažką panašaus dykumoje - pavyzdžiui, tąkart, kai medžioklėje susidūrė su siaubingu vabzdžiu, vadinamu saga, kuris graužė žiogą lyg kokį salierą, laikydamas jį priekinėse letenose. Sykį panašų pasišlykštėjimą Nialas patyrė ir Deltos miškuose, atsitiktinai įsismelkęs į demoniško padaro, primenančio šikšnosparnį, sielą: tai buvo gyvas neapykantos įsikūnijimas, alsuojantis troškimu žudyti.
Žingsnių garsas grąžino vaikiną į tikrovę. Koridoriumi link jo skubėjo Simeonas, lydimas Dravigo. Nialas jau norėjo atsistoti, bet apsigalvojo - į galvą plūstelėjo šleikštulio banga. Jis vėl bejėgiškai susmuko ant grindų, nugara atsišliejęs į sieną.
- Sveikas, Dravigai. Atleisk, kad teko tave sutrukdyti.
- Tu sužeistas?
Nialas pasijuto pamalonintas nuoširdaus susirūpinimo voro intonacijoje.
- Nieko tokio, tuoj atsigausiu.
Dravigas dėbtelėjo į lavoną.
- Kas šitas žmogus?
- Vienas iš Skorbo žudikų.
- Puikiai padirbėjai! O kur trečiasis?
- Nežinau. Bet dabar mes jau žinome, kodėl jie plikai išrengė savo žuvusį bendrą. Jis tikriausiai taip pat buvo apsirengęs vergo rūbais, o nusikaltėliai nenorėjo, kad mes susiprotėtume, jog jie slepiasi tarp vergų. Manau, vertėtų apieškoti vergų rajoną.
- Tučtuojau duosiu nurodymą. Nuo ko mirė šis žmogus?
- Nusižudė štai tuo peiliu. Būk atsargus. - Voras žnyplėmis pakėlė nuo grindų durklą. - Ginklas užnuodytas.
- Taip. Tai žaliojo uolinio skorpiono nuodai, stipriausi nuodai pasaulyje. - Vorų uoslė buvo kur kas aštresnė negu žmonių.
- Jie mirtini netgi vorams.
- Tokiu atveju perspėk ieškotojus, kad būtų atsargesni. Trečiasis žudikas taip pat gali būti ginkluotas tokiu durklu.
Dravigas išreiškė pritarimą, mintimis pasiųsdamas trumpą impulsą, nepriklausomą nuo žodžių; žmonių kalboje jis atitiko galvos linktelėjimą.
- Tau reikalinga pagalba? - pasiteiravo voras.
- Ne, ačiū. Simeonas padės man.
- Jei taip, privalau nedelsdamas grįžti ir pranešti apie įvykį.
- Dravigas pasitempė, tarsi atsistodamas "ramiai", ir oficialiu tonu pareiškė: - Vorų Valdovo vardu dėkoju tau už nusikaltėlio pagavimą.
Nialas jau pakankamai gerai suprato vorų mąstyseną, kad suvoktų, ką nori pasakyti Dravigas: dabar vorai žinos, kad šio miesto žmonės nekalti dėl jų gentainio Skorbo žūties.
Nialas linktelėjo galva.
- Dėkoju.
Dravigui pasišalinus, Simeonas pakėlė nuo grindų peilį ir atsargiai įkišo jį  atgal į makštį.
- Reikia atlikti analizę. Nuodai tikriausiai labai stiprūs. - Gydytojas negalėjo girdėti to, ką Nialui pasakė senasis voras.
- Tai žaliojo uolinio skorpiono nuodai.
- O didžioji deive! - Simeonas vos neišmetė iš rankų peilio.
- Jei būčiau žinojęs, nė pirštu nebūčiau lietęs jo be pirštinių. - Jis išsitraukė iš kišenės nosinę ir rūpestingai įvyniojo į ją peilį kartu su makštimi, surišdamas kampus mazgu.
Nialas palengva atsistojo. Jo džiaugsmui, šįkart galva nepradėjo svaigti. Tačiau jis tebesijautė labai pavargęs. Simeonas pažvelgė vaikinui į veidą, neslėpdamas nerimo.
- Tu baltas kaip popierius. Jis sudavė tau į pilvą?
Nialas papurtė galvą.
- Jis smogė man valios jėga, kaip tai daro vorai.
Simeonas netikėdamas išpūtė akis.
- Tu įsitikinęs?
- Taip.
- Net neprisilietė prie tavęs fiziškai?
- Neprisilietė.
Gydytojas tylėdamas apgalvojo vaikino žodžius. Paskui pažvelgė į tysantį ant grindų lavoną ir palingavo galva.
- Tai kas jis toks, velniai rautų?
Atsiklaupęs šalia negyvėlio, Simeonas apieškojo jo kišenes. Tačiau laimikis buvo negausus - purvina šiurkščios drobės nosinė bei medinis šaukštas ir šakutė - valgymo įrankius vergai visuomet nešiodavosi su savimi.
- Patikrink kaklą, - patarė Nialas.
Kaip jis ir tikėjosi, negyvėliui ant kaklo kabėjo daili auksinė grandinėlė su medalionu. Simeonas nukabino ją ir ištiesė Nialui.
- Nori?
- Ne, jau turiu vieną.
Bet tikroji priežastis, dėl kurios jis atsisakė paimti grandinėlę, buvo kita. Nialas jautė nepaaiškinamą intuityvų pasibjaurėjimą medalionu, tarsi tas buvo kažkuo suterštas.

Nialas patraukė prospektu link aikštės, bet nenuėjęs nė pusės kelio pasigailėjo, kad iškulniavo pėstute. Visą kūną maudė, pėdos buvo sunkios lyg švino pripildytos. Švietė saulė, tačiau oras buvo žvarbus - vaikinas net drebėjo nuo šalčio. Galiausiai jis nubraukė sniegą nuo neaukštos sienelės ir atsisėdo.
Už kelių šimtų jardų aikštės viduryje saulės spinduliuose žaižaravo Baltasis bokštas. Palyginti su jo skaisčiu baltumu, net sniegas aplinkui atrodė pilkšvas. Žvelgdamas į grakštų kuorą blyškiai žydro dangaus fone, Nialas ūmai išgyveno tyriausio džiaugsmo antplūdį - visai kaip tada, kai pirmąsyk gyvenime išvydo Baltąjį bokštą. Tada jis ir jo artimieji buvo vorų belaisviai; varomi keliu iš uosto, jie išvydo miesto panoramą nuo kalvos pietų pusėje. Tąsyk nuojauta pakuždėjo Nialui, kad šis paslaptingas statinys įkūnija laisvę ir viltį. O dabar pakilaus džiaugsmo banga tiesiog išstūmė nuovargį, kuris, kaip susiprotėjo Nialas, stiprėjo jau vien galvojant apie jį.
Bokštas stūksojo kvadratinės vejos viduryje; dabar žolę dengė storas sniego sluoksnis. Net vergovės laikais vorai leido belaisviams žmonėms prižiūrėti veją, ravėti piktžoles. Vorai nekentė Baltojo bokšto, buvusio žmogaus pranašumo simbolio, netgi mėgino jį nugriauti. Tačiau gerbė jį kaip paslaptį, nesuvokiamą jų protui.
Tiesą sakant, bokštas buvo nesugriaunamas. Tai, kas iš pažiūros atrodė pusiau skaidrus baltas kristalas, iš tiesų buvo atominės jėgos laukas, atspindintis šviesą ir tik todėl sudarantis kietos vientisos medžiagos įspūdį. Laukas atstumdavo bet kokią kietą materiją, kaip atstumia vienas kitą du vienodo krūvio magnetai. Per kokį milijoną metų jėgos laukas išseks, ir tada bokštas sugrius. Bet iki tol jis nepajudinamai stovės čia - laiko kapsulė, gigantiškos elektroninės smegenys, kurių atminties ląstelėse saugomos visos žinios, per amžius sukauptos žmonių, kadaise viešpatavusių Žemėje.
Atgavęs kvapą, Nialas atsistojo ir vėl patraukė bokšto pusėn. Pro šalį skubantys vyrai bei moterys beveik nekreipė į jį dėmesio: sunku buvo atpažinti jį, susisupusį į ilgą apsiaustą ir dar su kailiniu gobtuvu ant galvos. Nialas tik džiaugėsi, kad nereikia atsakinėti į praeivių sveikinimus. Pirmaisiais jo valdymo mėnesiais miestiečiai kniūbsti puldavo priešais jį ant žemės ir taip gulėdavo, kol jis praeidavo. Jaunasis valdytojas bandė išleisti įsaką, kad žmonės nekreiptų į jį dėmesio, bet nieko nepešė, tik sukrėtė savo vargšus pavaldinius iki širdies gelmių - kaip galima nereikšti pagarbos karaliui! Tada Nialas išleido kitą įsaką, kuriame pareiškė, kad jam labiau patiktų, jei pavaldiniai sveikintųsi su juo nusilenkdami. Šįkart miestiečiai pakluso jaunojo valdovo reikalavimui, bet kartais taip žemai lenkdavosi, jog parkrisdavo, neišlaikę pusiausvyros, ir Nialui tekdavo padėti jiems atsistoti. Taigi nenuostabu, kad Nialas geriausiai jausdavosi, kai žmonės jo visai neatpažindavo.
Sniegas aplink bokštą buvo lygutėlis, nė vienos įmintos pėdos. Nors jokie įstatymai nedraudė miestiečiams vaikščioti per veją, niekas nedrįso mindžioti žolės, net kampo nesiryždavo nukirsti. Paprastiems žmonėms šis paslaptingas statinys kėlė tam tikrus dievobaimingus jausmus.
Baltasis bokštas ties pagrindu buvo maždaug trisdešimties pėdų skersmens ir maždaug dviejų šimtų pėdų aukščio. Tačiau žiūrint iš apačios atrodė, kad jo viršūnė dangų remia. Tai buvo optinė apgaulė, susidaranti dėl vienos statinio paviršiaus ypatybės: matinis paviršius blausiai švytėjo, panašiai, kaip švyti oras aplink įkaitintą metalo strypą; sykį Nialas netgi palygino jį su skysta mėnesiena. Prisiartinęs prie bokšto per keletą colių, jis pajuto pažįstamą dilgsėjimą visame kūne - tokį pat dilgsėjimą jaučia žmogus, ieškantis vandens vytele, kai atsiduria virš požeminės vandens srovės. Tarytum koks magnetas traukė jį į priekį. Pojūtis dar labiau sustiprėjo, Nialui pasiekus šiaurinę bokšto pusę, kur, kaip jis žinojo, jėgos lauko vibracija tiksliai atitiko jo kūno virpesius. Čia trauka buvo nenugalima, ir jis žengė į priekį. Kūnui susilietus su bokšto paviršiumi, vaikiną akimirkai apėmė įspūdis, kad brenda į vandenį. Jis iškart prarado orientaciją, galva apsvaigo, akyse aptemo. O po minutėlės aplinkui vėl prašviesėjo. Nialas atsidūrė bokšto viduje.
Bet priešais jį buvo ne apvalus kambarys, kur jis turėjo atsidurti, o kvapą gniaužianti kalnų panorama: aštrios snieguotos viršukalnės, apledėję skardžiai ir ūkanoti žydri slėniai, nusidriekę per šimtus mylių į visas pasaulio puses. Kai kur apledėjusiuose slėniuose pūpsojo minkšti lyg pūkų pagalvės debesėliai, tačiau sluoksniniai debesys virš galvos buvo dantyti kaip granito uolos ir skardžiai žemai po kojomis. Nialas stovėjo kalno viršūnėje ant kieto sniego. Oras čia buvo toks švarus ir tyras, kad stačiai žaižaravo. Vos už poros žingsnių priekyje žiojėjo gal mylios gylio praraja - vertikalus plikas skardis, smingantis žemyn į slėnį. Dešinėje nuožulni kalno ketera lyg snieguotas akmeninis stuburkaulis leidosi link kitos viršūnės toli apačioje.
Nialas apstulbo, bet nesileido apmulkinamas. Žinojo, kad tas vaizdas tėra tik optinė apgaulė. Pirmąsyk įžengęs į Baltąjį bokštą, jis atsidūrė smėlėtoje jūros pakrantėje priešais aukštas uolas. Tai irgi buvo panoraminė holograma, filmas trimatėje erdvėje, sukuriantis tikrovės iliuziją. Net šaltas vėjas, pučiantis jam į veidą, buvo tik iliuzija, kuriama elektroninės technologijos: Įelektrintų dalelių srautas bombardavo jo nervų galūnes, sudarydamas judančio oro įspūdį. Tačiau viskas atrodė taip tikroviška, kad nežinant šito, suprasti apgaulę buvo neįmanoma. Nialas pabandė bato nosimi kietą sniegą: visai kaip sniegas, ką tik paliktas lauke, už bokšto sienų. Bet vos užmerkė akis, pasijuto stovįs ant lygių medinių grindų. Vaikinas žengė tris žingsnelius į priekį ir sustojo ant paties bedugnės krašto. Protu suvokė, kad tebestovi ant medinių grindų. Bet kai pabandė žengti dar žingsnį į priekį, į prarają, kojos atsisakė jo klausyti. Plūstelėjusi baimės banga užgniaužė kvapą. Jis matė priešais nudilusį gretimo skardžio paviršių su sniego pripustytomis įdubomis bei skustuvo aštrumo granitiniais kyšuliais - galėjo įžiūrėti net smulkiausias uolienos rieves. Bet kai tik užmerkė akis, visa tai išnyko, net ir šaltas vėjas; jis vėl pasijuto stovįs ant tvirtų lygių grindų. Nialas žengė du žingsnius į priekį ir atsimerkė. Jis kabėjo ore, žvelgdamas į suskeldėjusį uolinį skardį apačioje bei debesų užtrauktą slėnį. Įspūdis toks, tarytum stovėtum ant stebuklingo skraidančiojo kilimo. Nialas nuėjo toliau, protu puikiai suvokdamas, ką daro; tačiau jausmai ir toliau pašėlusiai skambino pavojaus varpais, siųsdami į kraują adrenaliną. Dar keli žingsniai į priekį, ir jausmai taip pat palaipsniui aprimo, liko tik pergalės džiaugsmas ir malonus kūno lengvumas.
Tą pačią akimirką kalnų panorama dingo lyg sprogęs muilo burbulas. Nialas stovėjo pažįstamame kambaryje su išgaubtomis sienomis ir švytinčiomis lubomis. Kambario viduryje lubas rėmė daugiau kaip trijų pėdų skersmens kolona. Ji buvo padaryta iš tos pačios medžiagos, kaip ir išorinės bokšto sienos, tik atrodė dar nestabilesnė - vien skystas pilkšvas dūmas, sūkuriuojantis lyg gyvas. Nialas įžengė į koloną ir atsidūrė baltame bekvapiame rūke. Kūnas, tarytum staiga tapęs besvoris, ėmė iš lėto kilti aukštyn. Tai buvo toks malonus pojūtis, kad vaikinas galėjo mėgautis juo valandų valandas. Bet po kelių sekundžių jis lengvai truktelėjo ir sustojo. Vienas žingsnis į priekį, ir jis atsidūrė ant plokščio stogo: virš galvos plytėjo blyškiai žydras dangus, apačioje skleidėsi vorų miesto panorama - vaizdas, kurį jis dažnai stebėdavo nuo savo rūmų stogo.
Iš tiesų tai buvo ne stogo aikštelė, bet patalpa po jėgos lauko kupolu. Stiklinis kupolas būtų matomas - dėl dulkių, nusėdusių ant jo paviršiaus. Neapdulkantis jėgos lauko gaubtas atrodė visiškai nematomas.
Patalpa buvo patogiai įrengta. Metaliniai baldai aptraukti juoda odos imitacija, šilta ir minkšta. Storas juodas kilimas švelnus kaip pavasario žolė. Vienintelis neįprastas daiktas - prie pietinės sienos pastatyta aukšta juoda dėžė su nuožulniu pultu iš matinio stiklo bei mygtukų eile. Tai ir buvo Stygmasteris, Torvaldo Stygo kūrinys, Baltojo bokšto saugotojas ir šeimininkas.
Greta Stygmasterio stovėjo žmogus pilku kostiumu ir žvelgė pro kupolą žemyn į aikštę. Aukšta figūra buvo liekna ir tiesi. Tik žili plaukai išdavė senyvą amžių.
- Pažinai peizažą? - paklausė senolis Nialo.
- Ar tik ne Himalajai?
- O, tavo geografijos žinios gilėja. Stovėjai Everesto viršūnėje, žvelgdamas į pietus Nepalo pusėn. Viršukalnė tolumoje buvo Kančenjunga.
Šį žaidimą jiedu žaisdavo kas kartą, kai Nialas ateidavo į Baltąjį bokštą. Vakar jis pabuvojo Pietų ašigalyje, užvakar - Etnos ugnikalnio krateryje išsiveržimo metu. Abu kartus Nialas neatspėjo.
Jis perkirto kambarį ir atsistojo prie lango šalia senolio. Nialo nuostabai, aikštė apačioje nebebuvo tuščia. Per tas kelias minutes, jo praleistas bokšte, priešais Vorų Valdovo būstinę susirinko ir tvarkingai išsirikiavo gal šimto žmonių būrys. Nialui bežiūrint, prie jų prisijungė dar vienas būrys, atžygiavęs iš šoninės gatvelės. Vienai iš juodai apsirengusių prižiūrėtojų davus įsakymą, žmonės įsitempė. Po akimirkos dvivėrės rūmų durys atsilapojo, ir laukan plūstelėjo vorai budeliai ir vilkiniai vorai. Jie ėjo vorele, ir Nialas nesunkiai atpažino kolonos vadą - tai buvo pats Dravigas. Vorai perkirto šiaurinį aikštės kampą ir patraukė upės pusėn, link tilto, vedančio į vergų rajoną. O pro rūmų duris vis ėjo ir ėjo vorai - net neįtikėtina, kaip tokia jų galybė galėjo ten sutilpti. Kai durys pagaliau užsivėrė, prospektu vorele traukė mažiausiai trys šimtai gigantiškųjų padarų. Žmonės, vadovaujami dviejų prižiūrėtojų, nužygiavo iš paskos.
- Ar žinai, kas ten per sujudimas? - paklausė Nialas savo pašnekovo.
- Manyčiau, kažkaip susijęs su voro budelio žūtimi:
- Gal žinai, kas jį nužudė?
Senolis papurtė galvą.
- Tu pervertini Stygmasterio sugebėjimus. Kompiuteris tik renka ir tikrina informaciją.
Nialas iš tiesų labai miglotai numanė, ką sugeba ir ko nesugeba Stygmasteris; labai jau norėjosi laikyti jį visažiniu protu.
- Tu juk kažkaip sužinojai apie voro budelio mirtį?
- Suprantama. Juk tai įvyko vos už šimto jardų nuo bokšto.
- Tačiau net neįtari, kas galėjo jį užmušti? - neatlyžo Nialas.
- Norėčiau tau padėti. Tačiau man trūksta informacijos, kad galėčiau išanalizuoti tikimybes.
- Aš maniau, Stygmasteris sugeba skaityti žmonių protus.
- Ne protus, mintis, - kantriai pataisė senolis. - Tai visiškai skirtingi dalykai. Minčių skaitymo mašina gali iššifruoti informaciją, saugomą smegenų atminties grandinėse, bet ji efektyviausiai veikia, žmogui miegant. Beveik neįmanoma perskaityti būdraujančio žmogaus minčių, nes mąstymo procesai labai sudėtingi, be to, dauguma jų vyksta pasąmonės lygyje. Stygmasteris negali skaityti jausmų ar nuojautų - šių virpesių dažniai jam nepasiekiami. Kad Stygmasteris galėtų dirbti efektyviai, jam reikalinga tam tikra specifinė informacija.
Nialas išsiėmė iš kišenės auksinę grandinėlę su medalionu ir parodė senoliui medalione išgraviruotą piešinį.
- Ką pasakysi? Gal žinai, kas tai per simbolis?
Senolis kurį laiką žvelgė į medalioną.
- Sakyčiau, tai magiškas sigilas.
- Sigilas? - Nialas pirmąsyk girdėjo šį žodį.
- Toks simbolių, naudojamų magijoje bei alchemijoje, tipas.
- Ir ką šitas sigilas reiškia?
Senolis šyptelėjo vaikinui.
- Pabandykime išsiaiškinti.
Taip taręs, senolis staiga išnyko. Bet Nialas, perspėtas šypsenos, nenustebo. Kalbėdamas su pašnekovu, jis suvokė iš tiesų kalbąs su kompiuteriu, juodąja dėže, stovinčia tarp jų. Kaip ir kalnų grandinė, kurią Nialas išvydo įžengęs į bokštą, senolis buvo tik kompiuterio sukurta holograma. Todėl Nialas neretai kreipdavosi į jį kompiuterio kūrėjo, dvidešimt trečiojo amžiaus mokslininko Torvaldo Stygo pavarde. Nesunku buvo susiprotėti, kodėl senolis staiga išnyko, užuot išėjęs iš kambario įprastu būdu. Stygas stengėsi išugdyti jame naujas reakcijas bei refleksus, priversti labiau pasitikėti protu, o ne apgaulingais pojūčiais.
Sveikas protas patarė senolio ieškoti bibliotekoje. Nialas antrąsyk įžengė į koloną kambario centre. Apsuptas rūko, vėl pasijuto besvoris: kūnas lengvai nusklendė žemyn lyg veržlios srovės nešama plunksna. Kai nežymus truktelėjimas pranešė, jog nusileidimas baigtas, vaikinas išėjo iš kolonos.
Iš visų bokšto kambarių ir salių biblioteka Nialui labiausiai patiko. Jis mėgo čia tvyrantį dulkių, seno pergamento bei odinių viršelių kvapą. Laikyti visa tai tiesiog iliuzija, jo manymu, būtų tikra šventvagystė. Suprantama, biblioteka taip pat buvo Stygmasterio kūrinys, tačiau toks sudėtingas kūrinys, kad atrodė tikresnis už fizinę tikrovę. Pagaliau kas gi toji tikrovė, jei ne subatominių energijų jėgos laukas?
Biblioteka užėmė milžinišką šešiakampę salę, gal penkiasdešimties jardų pločio ir tokią aukštą, kad lubų beveik nesimatė. Sienos - vien knygų lentynos bei kaltinės geležies balkonai, einantys ratu palei perimetrą. Šias galerijas jungė juodos geležies laiptai, kurių pakopos, kaip ir pačios galerijos, buvo iškaltos gėlių ir lapų ornamentu. Abipus salės stūksojo du senoviški liftai-narvai, kylantys iki viršutiniojo balkono.
Lentynose, kaip skelbė auksinė plokštelė virš durų, buvo saugomos visų kada nors pasaulyje išleistų knygų kopijos, iš viso 30 819 731 tomas. Kiekviena knyga buvo puslapis po puslapio nufotografuota ir įvesta į kompiuterio atmintį - visa armija mokslininkų dirbo šį titanišką darbą penkiasdešimt metų. Pačią bibliotekos idėją įkvėpė dvidešimtojo amžiaus rašytojas Herbertas Velsas, viename iš savo romanų aprašęs enciklopediją, apimančią visas žmonijos žinias. Ši biblioteka buvo dar įstabesnė už Velso "pasaulio smegenis": joje buvo saugoma kiekviena kada nors išspausdinta mintis.
Salės interjeras jungė savyje Britų Muziejaus skaityklos, prancūzų Nacionalinės Bibliotekos bei Vatikano Bibliotekos elementus. Centre stovėjo milžiniškas apvalus stalas, prie kurio dirbo aptarnaujantis personalas. Nuo jo rato stipinų principu buvo sustatyti mėlyna oda aptraukti skaitytojų stalai; ant kiekvieno stalo stovėjo po lempą. Nialas niekada taip ir nepasidomėjo, kas visi šie žmonės, sėdintys prie stalų arba tyliai vaikščiojantys galerijomis. Jam patiko galvoti, kad tai - iš tiesų egzistavę dvidešimt trečiajame amžiuje vyrai ir moterys, kurių portretus išsaugojo stebuklinga Torvaldo Stygo technologija.
Senolis sėdėjo prie centrinio stalo ir šnekučiavosi su vienu iš bibliotekininkų. Ūmai jis atsigręžė ir pamojo Nialui, rodydamas į artimiausiąjį liftą. Nialas pasivijo Stygą tuo metu, kai tas traukė į šalį girgždančias koncertinos pavidalo duris. Jiedu suėjo į medžiu iškaltą kabiną, kur ant sienos kabėjo lentelė: "Maksimali keliamoji galia - trys žmonės". Senolis spūstelėjo mygtuką; liftas nė krust. Tada senolis vėl atitraukė ir užtraukė suveriamas duris. Šįkart liftas ėmė palengva kilti, tyliai stūgčiodamas. Nialas neturėjo nė menkiausio supratimo, kaip visa tai iš tiesų vyksta, bet nesuko sau dėl to galvos. Jam patiko mėgautis iliuzija, jog jis tiesiog perkeltas į kažkurį praeities amžių.
Jie išlipo iš lifto dvidešimt aštuntajame aukšte - visų galerijų šonuose buvo iškalti numeriai. Nialas iškart pasijuto nejaukiai - pro grotuotas balkono grindis bei vos trijų pėdų aukščio turėklus kiaurai matėsi toli apačioje likusi skaitykla. Jis žinojo, kad nukristi neįmanoma, bet visgi manė, kad būtų smagiau, jei grindys po kojomis būtų vientisos.
Žingsniuodamas galerija paskui Stygą, Nialas pastebėjo, kad daugumos knygų pavadinimai lotyniški: "Turba Philosophorum", "Speculum Alchemiae", "De Occulta Philosophia", "Aureum Vellus". Kai kurios knygos buvo parašytos graikiškai ir arabiškai. Jie sustojo priešais lentyną, kur ant metalinės lentelės buvo išgraviruota: "Hermetika, KU-LO".
- Kas yra hermetika? - paklausė Nialas.
- Maginiai mokslai, pavadinti legendinio magijos pradininko, Hermio Trismegisto - Triskart Didžiojo Hermio - vardu.
Stygas pasistiebė ir ne be vargo ištraukė iš lentynos storą knygą juodais odiniais viršeliais. Tada nusinešė ją ant vieno iš stalelių, stovinčių kiekviename šešiakampės galerijos kampe; bet prieš tai Nialas spėjo perskaityti veikalo pavadinimą: "Hermetinių ir alcheminių sigilų enciklopedija". Puslapių kraštai buvo neapipjaustyti, popierius rankų darbo - storas, nenugludintas.
Senolis tiksliai žinojo, kur ko ieškoti. Jis iškart atvertė puslapį netoli knygos pabaigos.
- Manau, tau reikalingas šitas.
Simbolis, į kurį jis dūrė pirštu, be abejo, buvo tas pats, kuris buvo išgraviruotas medalione, nors forma šiek tiek skyrėsi.
Nialas pripuolė prie knygos, bet tuoj pat nusivylęs pakėlė į senolį akis.
- Kokia kalba čia parašyta?
- Vokiečių.
- O ką reiškia "rache"?
- Kerštas. Tekstas sako, kad tai simbolis, datuojamas tryliktuoju amžiumi, reiškiantis kerštą. Apatinioji dalis - tai plėšraus paukščio sparnai. Viršutinioji - derteufel, arba šėtono, ragai. Paukštis plasnoja link aukos, nešdamas ant nugaros baisų atpildą.
Žvelgdamas į piešinį, Nialas pajuto, kaip pašiurpo oda pakaušyje, tarytum kas užpylė jam ant galvos šalto vandens. Tuo pat metu jį persmelkė aiški grėsmės nuojauta. Kurį laiką vaikinas įdėmiai žvelgė į sigilą, tarsi žvilgsniu galėtų priversti jį išduoti savo paslaptį.
- Ar čia parašyta, kad tai buvo plačiai žinomas simbolis? - galiausiai pasidomėjo Nialas.
- Neparašyta, bet atsakymas ir taip akivaizdus: šis simbolis galėtų būti žinomas tik studijuojantiems hermetiką.
- Tokiu atveju iš kur jis žinomas Skorbo žudikams?
- Šito aš negaliu pasakyti. - Stygas įkišo knygą atgal į lentyną. - Galbūt jie iš tiesų studijavo magiją.
Žingsniuodamas paskui senolį atgal link lifto, Nialas skendėjo gilioje neviltyje. Argi ne absurdas - aplinkui šitiek informacijos, o jis neranda atsakymo į vieną paprastą klausimą?..
- Kuriems galams žmonės imtų studijuoti magiją?
- Nes ji kur kas senesnė už mokslą.
- Taip, bet... bet juk toji magija - tai tik prietarai?
- Taip manė dauguma žmonių devynioliktajame ir dvidešimtajame amžiuje. Bet dvidešimt pirmajame amžiuje antropologai padarė kitokią išvadą. Jie tyrinėjo primityvias gentis ir įsitikino, kad kai kurie iš tų žmonių iš tiesų sugeba atlikti tam tikrus maginius veiksmus - pavyzdžiui, iškviesti lietų.
Nialas skeptiškai pakreipė galvą.
- Nejaugi tu tuo tiki?
Senolis šyptelėjo lyg atsiprašydamas.
- Aš negaliu tikėti ar netikėti. Esu tik mašina. Tačiau Torvaldas Stygas buvo racionalistas ir tuo netikėjo.
Jiedviem įžengus į liftą, Nialas paklausė:
- O kaip veikia magija?
- Visos primityvios tautos tvirtina viena - magija atliekama su dvasių pagalba.
- Bet juk dvasios neegzistuoja?
Senolis ir vėl šyptelėjo.
- Torvaldas Stygas, be abejo, manė kaip tik taip.
Vos tik liftas pradėjo leistis, Nialą vėl supykino, iš skrandžio ėmė kilti karščio bangos. Jis išsitraukė iš sienos sulankstomą kėdę ir atsisėdo.
- Blogai jautiesi?
- Tiesiog pavargau. - Nialas užsimerkė ir atsirėmė pakaušiu į sieną. - Vienas iš Skorbo žudikų smogė man valios jėga - kaip tai daro vorai.
- Bet jis buvo žmogus?
Nialas užgniaužė suirzimą.
- Žinoma.
- Suprantu. - Kartais, kaip, pavyzdžiui, šiuo atveju, būdavo akivaizdu, kad senolis yra tik mašina: jis nemokėjo nustebti kaip tikras žmogus. - Jei taip, aš galėčiau pasiūlyti šį tą, kas galbūt tau padėtų.
Liftas braškėdamas sustojo. Jie išėjo iš kabinos, ir senolis mandagiai prilaikė duris vidutinio amžiaus moteriai tvido sijonu; toji santūriai šyptelėjo jiems, žengdama vidun. Aplinkui buvo taip tylu, kad Nialas nejučia perėjo į šnabždesį:
- Pasiūlyti?
Senolis palaukė, kol jie liko vieni, ir tik tada atsakė:
- Jei tavo protas kontaktavo su žudiko protu, yra galimybė sužinoti, kas per vienas tas žmogus.
- Kaip?
- Kiekvienas įvykis neišvengiamai palieka pėdsaką - tai vienas iš pagrindinių mokslo principų. Jis tinka visiems įvykiams - tiek fiziniame, tiek proto lygyje.
Nialas suglumęs papurtė galvą.
- Bet kaip galima pamatyti pėdsaką prote..?
- Galima - su ramybės mašinos pagalba.
Ir vėl Nialui sudilgčiojo pakaušyje, bet šįsyk tai buvo maloni nuojauta. Šitaip jis jausdavosi kas kartą, kai prisiartindavo prie Baltojo bokšto - susijaudindavo lyg vaikas, išgirdęs pirmuosius pasakos žodžius: "Kadaise, labai seniai..."
Tikriausiai veido išraiška išdavė jo lūkesčius, nes senolis skubiai perspėjo:
- Kažin ko nesitikėk. Savistabos menas sudėtingas ir pavojingas. Bet anksčiau ar vėliau tau vis tiek teks išmokti. Eime.
Šįkart senolis pasuko link baltosios kolonos. Po kelių sekundžių jie atsidūrė salėje, kur stovėjo ramybės mašina.
Toji salė buvo dar vienas stebuklingas Stygmasterio kūrinys. Kaip ir biblioteka, ji buvo pernelyg didelė, kad tilptų bokšte. Tai buvo plati maždaug šimto pėdų ilgio galerija, kurios sienas dengė prabangus brokatas - mėlynas, ataustas auksu. Reguliariais intervalais stovėjo pjedestalai su biustais bei statulomis. Bet miestas už apvaliaskliaučių langų buvo ne vorų miestas. Visų pirma jis skendėjo tokioje skaisčioje saulės šviesoje, kad karščio bangos virpėjo virš stogų. Tiesiai po langais plytėjo turgaus aikštė. Prekystalius dengė ryškiaspalvės stoginės, žmonės, besibūriuojantys tarp jų, taip pat dėvėjo ryškius margus apdarus; daugelis vyrų prie šono segėjo trumpus kardus. Miestą juosė siena su bokšteliais, o už sienos terasomis kilo kalvos, apsodintos vynuogynais.
Bet Nialas buvo jau taip įpratęs prie penkioliktojo amžiaus Florencijos vaizdo, kad nebekreipė dėmesio į reginį už lango. Vos įėjęs, vaikinas įsmeigė akis į melsvo metalo aparatą, stovintį galerijos centre. Aparatą sudarė siaura lova ar minkštasuolis, virs kurio kabėjo melsvo metalo gaubtas; apatinę gaubto pusę dengė matinis stiklas. Jau vien žiūrėdamas į jį, Nialas nurimo ir atsipalaidavo. Tai ir buvo ramybės mašina, išrasta dvidešimt pirmojo amžiaus viduryje dviejų mokslininkų - Osvaldo Čaterio bei Mino Takahašio. Ji galėjo panardinti žmogų į sąmoningai valdomos relaksacijos būseną, tolygią miegui be sapnų.
Nialas jau ketino įsitaisyti ant minkštasuolio po gaubtu, bet senolis kilstelėjo ranką.
- Palauk. Iš pradžių turiu išaiškinti tau pagrindinius kontroliuojamos savistabos principus. Prašau sėstis. - Jis parodė į suolą tarp Aristotelio bei Voltero biustų. - Pasinerti į tokią būseną be specialaus pasiruošimo labai pavojinga.
- Kaip žinai, pirmoji minčių skaitymo mašina buvo sukurta 2090-ųjų pradžioje Albukerko universitete, - pradėjo Stygas. - Mokslininkų išradėjų grupei vadovavo V.S.K. Sojeris. Būtent Sojeris atrado, kad motorinė atmintis turi molekulinę struktūrą, panašią į DNR struktūrą, ir kad elektros srovė gali iškrauti vieną ar kitą atminties molekulių grandinę. Jei tau niekaip nepavyksta kažką prisiminti, taip yra todėl, kad esi pernelyg pavargęs ir negali priversti atminties molekulės išsikrauti.
Atsitiko taip, kad Sojerio asistentas, vardu Karlas Meikldžonas, ėmėsi stiprinti baltosios žiurkės atminties grandines, prijunginėdamas prie jų elektrodus, įsodintus į jo paties galvos smegenų žievę. Netikėtai jis pastebėjo, kad žiurkė smarkiai prisirišo prie dailios laborantės, vardu Aneta Larsen. Tiesą sakant, pats Meikldžonas buvo įsimylėjęs Anetą, tik drovėjosi išpažinti jai savo jausmus. Taigi, suprantama, jam buvo įdomu stebėti gyvulėlio jausmų merginai išraiškas. Taip įdomu, kad jis užsisėdėdavo laboratorijoje iki išnaktų, po kelis kartus iš eilės tikrindamas žiurkės atminties grandines. Vieną vakarą išvargęs mokslininkas užsnūdo bežaisdamas su atminties grandinėmis. Ir šioje būsenoje jį staiga persmelkė tvirtas įsitikinimas, kad jam patinkanti mergina taip pat neabejinga jam. Atsibudęs Meikldžonas pamanė, kad visa tai jam tik prisisapnavo. Bet tame pusiau sapne jis pastebėjo vieną įsimintiną detalę: kad Aneta turi ant sprando tarp menčių didelį apvalų apgamą. Kitą dieną jaunasis mokslininkas priėjo prie merginos, kai toji dirbo, pasilenkusi prie mikroskopo, ir iš tiesų pamatė apgamą - tiksliai toje vietoje, kur jis susapnavo išvakarėse. Tai padarė jam tokį stiprų įspūdį, kad Meikldžonas ryžosi pakviesti merginą papietauti su juo. Ji sutiko, ir tą patį vakarą jiedu susižadėjo.
Šis nepaprastas įvykis niekaip neišėjo mokslininkui iš galvos. Jis paklausė Anetos, ar ji neleisdavo žiurkei vaikštinėti po pečius ir sprandą. Mergina atsakė neigiamai. Tiesą sakant, ji išvis retai kada išiminėdavo gyvūnėlį iš narvo. Tai kaip žiurkės atmintyje galėjo atsirasti informacija apie apgamą? Ir tada Meikldžonas padarė labai svarbią išvadą. Jis prisiminė žvėrelio atmintyje įskaitęs, jog jis patinka Anetai, ir tai, kaip paaiškėjo, buvo tiesa. Vadinasi, galimas daiktas, kad žiurkės atmintyje užsifiksavo ne vien fiziniai merginos duomenys; prisirišusi prie jos, žiurkė kažkokiu būdu skaitydavo jos mintis. O Meilkdžonas savo ruožtu perskaitė žiurkės mintis - pusiau miego būsenoje, būdamas giliai atsipalaidavęs.
Šios išvados, suprantama, padarė tikrą revoliuciją moksle. Tai buvo įrodymas, kad žiurkės atmintis pajėgi užfiksuoti ypač sudėtingus įspūdžius, visiškai nesuvokiamus paties žvėrelio protui. Be to, tų įspūdžių Meikldžonas negalėjo pagauti būdravimo būsenoje - tai buvo įmanoma tik visiškai atsipalaidavus, beveik miegant.
Jaunasis mokslininkas suvokė padaręs nepaprastos svarbos atradimą, už kurį galėjo pelnyti netgi Nobelio premiją. Todėl jis nusprendė laikyti viską paslaptyje, kol surinks daugiau įrodymų. Tai buvo klaida. Vieną ankstų rytą jį rado lakstantį po universitetą pusnuogį, susijaudinusį iki pamišimo. Vietinės psichiatrinės ligoninės sanitarams netgi teko užvilkti jam tramdomuosius marškinius. Tik po didelės dozės raminamųjų vargšelis pagaliau atsigavo ir papasakojo kolegoms, kas jam nutiko. Jis įrašinėjo benamio šuns atminties grandines. O šuo kadaise priklausė puspročiui alkoholikui, kuris elgėsi su gyvulėliu siaubingai žiauriai. Meikldžonas prisijungė prie šuns atminties centrų, būdamas giliai atsipalaidavęs - tam jis pasinaudojo ramybės mašina, - ir patyrė žaibišką nervinį smūgį, sukrėtusį jo paties psichiką.
Tačiau istorija baigėsi laimingai. Karlas Meikldžonas vedė Anetą Larsen ir netrukus visiškai pasveiko; gavo jis ir Nobelio premiją. Jis toliau dirbo pradėtą darbą ir netrukus išrado prietaisą, fiksuojantį ir intensyvinantį prisiminimus. Prietaisą pavadino psichoskopu - tai išties buvo lyg ir koks teleskopas proto stebėjimui. Plačiajai visuomenei jis tapo žinomas interanalizatoriaus pavadinimu. Psichoskopas leido Meikldžonui padaryti dar vieną atradimą, netgi svarbesnį už pirmąjį: pasirodo, žmogus, studijuodamas savo atmintį per psichoskopą, gali atkurti netgi pačias smulkiausias prisiminimų detales, apie kurias iki tol net nenumanė. Pavyzdžiui, taip jis sužinojo, kad Aneta nėščia, kai nė vienas iš jų šito net nesitikėjo.
Dvidešimt pirmojo amžiaus pabaigoje nepaprastai išpopuliarėjo pigūs supaprastinti interanalizatorių modeliai - žmonėms patiko žaisti su savo pačių protu. Bet tie žaidimai sukėlė tiek daug psichikos sutrikimų ir netgi žiaurių nusikaltimų, kad galiausiai visų šalių vyriausybės uždraudė prekybą interanalizatoriais, taip pat jų laikymą bei naudojimą.
Išklausęs Stygo pasakojimą, Nialas paklausė:
- Bet kaip šis aparatas padės man daugiau sužinoti apie Skorbo žudiką? Tą žmogų mačiau gyvą vos pusę minutės.
- Jūsų protai buvo suėję į kontaktą, ir to gana. Bet prieš pradedant tyrinėti šio įvykio įspaudus tavo atmintyje, patarčiau iš pradžių atlikti bent porą bandymų su paprastesniais vaizdeliais.
Nialas vos įstengė užgniaužti susijaudinimą. Prietaisas, apie kurį jis ką tik sužinojo, atvėrė žmogui beveik neaprėpiamas galimybes. Niekas netrukdė jam žvalgytis po savo paties atmintį lyg po paveikslų galeriją, iš naujo išgyventi ryškiausias vaikystės akimirkas ar, pavyzdžiui, tą džiaugsmingą jaudulį, kurį patyrė pirmąsyk apsilankęs požeminiame Diros mieste. Nialas atsistojo ir nuėjo prie ramybės mašinos. Širdis beveik skausmingai daužėsi krūtinėje.
- Kur tas interanalizatorius?
- Įmontuotas į ramybės mašiną.
Nialas atsigulė ant minkštasuolio po matiniu stiklu; aksominis lovos paviršius buvo minkštas lyg gagos pūkų patalas. Už matinio stiklo įsižiebė šviesa, pasigirdo tylus gaudesys. Kūnas taip greitai ir taip giliai atsipalaidavo, kad atrodė, jog kartu su įtampa iš jo išeina viso gyvenimo skauduliai ir nuovargis. Nialas iki šiol net nenujautė, kad jis toks pavargęs, kad susidūrimas su Skorbo žudiku atėmė iš jo beveik visą energiją. Pasitenkinimo bangos viena po kitos ritosi nuo pėdų link galvos, o paskui grįžo atgal - kaip grįžta slūgstantis potvynio vanduo. Vaikinas iš paskutiniųjų stengėsi išlikti sąmoningas, bet veltui: viena iš tų bangų pasigavo jį ir nusinešė užmarštin.

Vos pramerkęs akis, Nialas prisiminė, kur esąs, ir paskubomis atsisėdo.
- Ar ilgai miegojau?
- Bemaž dvi valandas.
Vaikinas net susigėdo.
- Privalau grįžti į rūmus.
- Kodėl? Juk tu karalius. Gali daryti, ką nori.
Taip, iš tiesų. Be to, ir Tarybos posėdyje šiandien jis jau atbuvo. Leidęs sau vėl atsipalaiduoti, Nialas atsigulė ir pasitaisė pagalvę po galva. Ir tada pastebėjo prietaisą, padėtą šalia jo ant minkštasuolio. Prietaisą sudarė pustuzinis šalmo forma išgaubtų metalinių juostų ir laidas, vingiuojantis nuo jo iki lizdo minkštasuolio šone.
- Užsidėk jį ant galvos - taip, kad būtų patogu, - paliepė Stygas.
Metalinių juostų vidinėje pusėje buvo minkštos pagalvėlės. Bakstelėjęs vieną jų pirštu, Nialas pastebėjo, kad pagalvėlės drėgnos. Jis užsivožė šalmą ant galvos taip, kad priekinė juosta gultų ant kaktos, o užpakalinė ant pakaušio. Ten, kur pagalvėlės lietėsi su plika oda, jautėsi nežymus dilgčiojimas.
Už matinio stiklo ekrano vėl įsižiebė šviesa. Šįkart vaikinas buvo jau atsipalaidavęs, tad pajuto tik malonią šilumą visame kūne.
- Dabar užsimerk ir pamėgink išmesti iš galvos visas mintis.
Nialas pabandė įsivaizduoti absoliučią tamsą ir pats nustebo, kaip greitai jam pavyko tai padaryti. Akimirkai jis pasijuto kybąs kažkur vidury bedugnės, bekraštėje erdvėje. Tik staiga krūptelėjo iš netikėtumo, čia pat šalia išgirdęs savo motinos balsą:
- Jas reikia susmulkinti ir sugrūsti, o paskui virti mažiausiai dvi valandas. Antraip tai mirtini nuodai.
Nialas taip nustebo, kad net atsimerkė - norėjo įsitikinti, kad Sairisės tikrai nėra šalia. Tačiau net atmerktomis akimis girdėjo jos balsą, kalbantį toliau:
- Mano močiutė gamindavo iš jų kažką panašaus į vyną.
Tada pasigirdo Nialo senelio Džomaro balsas:
- Tikra tiesa. Dar šias šaknis galima sumalti į miltus ir kepti iš jų duoną...
- Ką girdi? - pasidomėjo Stygas.
- Mama šnekasi su seneliu.
Sairisės ir Džomaro pokalbis nenutrūko net Nialui kalbant su Stygu. Staiga vaikinas tiksliai prisiminė, kada jis vyko. Tada jam buvo maždaug septyneri metai; šeima ką tik persikėlė į tigrinio vabalo olą dykumos pakraštyje. Iki tol jie gyveno urve didžiojo plokščiakalnio papėdėje. Bet ten buvo karšta, ankšta ir nesaugu. Palyginti su ankstesniuoju šeimos būstu, ši ola buvo vėsi ir saugi. Pirmosiomis savaitėmis po įsikėlimo viduje tvyrojo aitrus kreozoto krūmų kvapas - svaidydami olon degančius krūmokšnius, medžiotojai išvijo lauk tigravabalius. Štai ir dabar, klausydamasis motinos ir senelio samprotavimų apie tai, kaip reikia virti kasavos šaknis, Nialas ir vėl užuodė bebaigiantį išsivadėti kreozoto kvapą. Pajuto dar ir kitą kvapą, tik iš pradžių niekaip negalėjo nustatyti, kas jį skleidžia. Pagaliau prisiminė: taip kvepėjo trintų velnio žolės šaknų košelė, kuria senelis tepdavosi žaizdą šlaunyje - ten, kur mirštantis tigravabalis grybštelėjo aštriais žiauturais.
Gulėdamas po ramybės mašinos gaubtu, Nialas išgyveno begalę prieštaringų pojūčių bei emocijų. Dalis jo esybės virto septynmečiu berniuku, ėmė jausti ir mąstyti kaip septynmetis berniukas. Tačiau tuo pat metu jis suvokė ir savo vyresnįjį "aš" - tą, kuris tysojo ant minkštasuolio, jausdamas ir mąstydamas kaip vaikas. Atrodė tiesiog neįtikėtina, kad atmintis taip tiksliai išsaugojo šį vaikystės fragmentą - kiekvieną žodį, ištartą motinos ir senelio, taip pat vėliau įsijungusių į pokalbį pusbrolio Hrolfo bei Hrolfo motinos Ingeldos. Pasirodo, jo praeitis tebėra reali! Šis netikėtas suvokimas pripildė Nialo sielą pakilaus jaudulio, tyro gyvenimo džiaugsmo; kartu atėjo ir įsitikinimas, kad visos žmonių problemos yra smulkios ir nereikšmingos, o žmonės rimtai priima jas tik todėl, kad patys yra kvaili ir trumparegiai. Šios naujos mintys buvo tokios ryškios, kad iškart ėmė atrodyti akivaizdžios, savaime suprantamos, žinomos nuo gimimo.
Nialo apmąstymus nutraukė Stygo balsas:
- Ar matai, kur esi?
- Ne.
- Gerai. Noriu, kad ir toliau būtum užsimerkęs, bet įsivaizduotum, kad atsimerki.
Įvykdyti šį nurodymą buvo ne taip jau lengva. Pabandęs įsivaizduoti, kaip pramerkia akis, Nialas pajuto, kaip kilstelėjo vokai, ir akimirkai viršuje blykstelėjo matinis stiklas. Tada jis užsidengė akis rankomis, kad negalėtų atsimerkti, ir įsivaizdavo gulįs oloje ant alfos žolės gulto, beveik greta mamos. Staiga jis iš tiesų atsidūrė oloje ir išvydo senelio veidą, apšviestą vienos vienintelės aliejinės lempelės. Atrodė neįtikėtina, kad jo tėvo tėvas, miręs daugiau kaip prieš trejus metus, galėtų štai taip sėdėti, toks tikras ir gyvas, ir kalbėtis su Sairise, Nialo mama, sėdinčia nugara į jį. Ir tada Nialą persmelkė absoliutus įsitikinimas, kad laikas iš tiesų tėra iliuzija.
- Na, kaip, pavyko? - paklausė Stygas.
- Taip.
- Labai gerai. Dabar pabandyk atlikti sudėtingesnį veiksmą. Noriu, kad visiškai pakeistum vaizdą.
- Kaip? - nustebo Nialas. Pati idėja jam pasirodė absurdiška. Juk jis buvo ten, oloje, klausėsi motinos bei senelio pokalbio ir laukė, kada grįš iš medžioklės tėvas ir dėdė Torgas.
- Įsivaizduok kokią nors kitą sceną ir pabandyk ją pamatyti.
Nialas pabandė pamatyti vaizdą priešais olą, pilkus brūzgynus bei kreozoto krūmus, šalia augantį kaktusą euforbiją. Bet nieko neįvyko. Paskui staiga stojo tamsa. O po akimirkos pasigirdo Sairisės balsas, sakantis:
- Jas reikia susmulkinti ir sugrūsti, o paskui virti mažiausiai dvi valandas. Antraip tai mirtini nuodai.
O senelio balsas atsakė:
- Tikra tiesa. Dar šias šaknis galima sumalti į miltus ir kepti iš jų duoną...
Į pokalbį įsiterpė Stygo balsas:
- Na, kaip?
- Viskas prasidėjo nuo pradžių, - atsakė Nialas.
- Bandyk dar sykį.
Nialas pamėgino susikaupti. Balsai ėmė slopti. Bet kai tik liovėsi mėginęs, vėl prabilo garsiau. Dėl kažkokios nepaaiškinamos priežasties pastangos duodavo visai priešingus rezultatus.
- Pabandyk įsivaizduoti ką nors, kas tau buvo labai malonu, - patarė Stygas.
Nialas pabandė atgaivinti atmintyje tą akimirką, kai pirmąsyk išvydo princesę Merlju. Ji stovėjo šalia savo tėvo, karaliaus Kazako, požeminio miesto sosto salėje, jos raudonai auksinius plaukus prilaikė plonas aukso lankelis. Nialas vis dar prisiminė, kaip šoktelėjo jo širdis, kai gražuolė nusišypsojo jam, blykstelėdama lygiais baltais dantimis, nepatamsėjusiais nuo uogų sulčių. Netgi prisiminė jos odos švelnumą, kai jiedu sveikindamiesi susilietė dilbiais...
Ūmai Nialas krūptelėjo iš netikėtumo - dabar jis laikė Merlju savo glėbyje, o ji kuždėjo jam į ausį: "Aš atėjau išsivežti tavęs su savimi". Jos kvapas buvo karštas, plona raudono vorų šilko suknelė leido justi apvalius kūno išlinkius. Po minutėlės paties Nialo balsas atsakė: "Juk žinai, kad negaliu taip pasielgti". Ir tada Nialas suvokė, kad jiedu jau nebe požeminėje tvirtovėje, o vabalų bombardyrų mieste, rotušėje, kur jis laukė audiencijos pas Šeimininką. Štai Merlju patikrino duris, įsitikino, kad velkė užšauta, o tada atsigulė ant sofos, prisitraukė Nialą prie savęs ir pabučiavo. Visas jo kūnas atsiliepė į merginos lūpų švelnumą. Ji spaudėsi prie jo, ir Nialą apėmė toks geidulys, kad jis neištvėręs atsimerkė - jį trikdė senolio buvimas šalia. Scena akimirksniu išnyko, kaip išnyksta užgesinta šviesa. Bet šįkart Nialas suprato, kodėl taip atsitiko: jis nukreipė savo dėmesį kitur - tarytum pakreipė galvą ir pažiūrėjo į kažką kitą.
Senolio šalia nebuvo. Nialas lengviau atsikvėpė, nors tuo pat metu mintyse nusišaipė iš savo kvailumo. Juk senolis tebuvo mašina, o jis, pasiduodamas refleksams, bendravo ir elgėsi su ta mašina kaip su gyvu žmogumi. Neveltui visos dabartinės Stygo užduotys buvo skirtos tam, kad Nialas pagaliau išmoktų valdyti savo refleksus.
Jis pasitaisė metalinių juostų šalmą ant galvos, prisispausdamas kontaktus prie kaktos; tada vėl užsimerkė ir ištuštino sąmonę, išvydamas lauk visas mintis. Ir vėl aplinkui stojo neįtikėtinai juoda tamsa, ir jis pasijuto kybąs absoliučiai tuščioje erdvėje. Šįkart Nialas panoro išvysti savo pusseserę Doną, kurią pirmąkart pamatė požeminiame Kazako mieste. Jis pabandė įsivaizduoti būstą, kur Dona gyveno kartu su savo mama Sefna. Tačiau atsitokėjo sėdįs šalia jos ant suolelio, vorų miesto vaikų lopšelio sode. Kepino kaitri saulė, kažkur šalia šnypštė vanduo - tai fontanas švirkštė į orą plonas sroveles. Už kelių pėdų ant žolės sėdėjo Nialo brolis Veigas ir kažką pasakojo sesutėms Runai bei Marai. O Nialas su Dona žiūrėjo vienas kitam į akis, baikščiai, švelniai liesdamiesi pirštais...
Žvelgdamas į ją, tokią tikrą ir gyvą lyg realiame gyvenime, Nialas leido sau pasvajoti, kaip būtų gerai, jeigu Merlju turėtų bent truputį Donos švelnumo ir gerumo, o Dona - bent dalelę Merlju gyvybingumo bei geismingumo. Kadangi princesės paveikslas tik prieš minutėlę stovėjo jam prieš akis, Nialas be didelio vargo sugrąžino jį atgal - ir štai vėl laikė glėbyje Merlju. Akimirkai Dona atsitraukė, užleisdama vietą princesei. Tada jis minties pastanga išstūmė princesę ir vėl atsidūrė ant suolelio šalia Donos. Susidarė įspūdis, tarsi jis vienu metu buvo dviejose vietose, ir abi merginos mėgino pasiglemžti jo sąmonę. Tačiau jo sąmonė nebuvo kažkokia ankšta erdvė, kuriame jos kovojo dėl vietos; tai buvo vieningas suvokimas, skiriantis vienodą dėmesį tiek Donai, tiek Merlju. Ūmai Nialas aiškiai pajuto: šis suvokimas yra jo suvokimas, priklausantis vien tik nuo jo paties valios ir noro jį palaikyti. Ir jis spontaniškai, daug negalvodamas, ėmė ir sumaišė Donos ir Merlju portretus, padarydamas iš dviejų vieną: Merlju įgavo Donos švelnumo, o Dona staiga tapo kaip niekad gundanti.
Rezultatas buvo stulbinantis. Nialas buvo taip įpratęs prie vaizduotės žaismo nepastovumo, prie to, kad bet koks vaizdinys neišsilaiko mintyse daugiau kaip keletą sekundžių, kad iš pradžių nedrįso patikėti savo akimis. Tiesa, ši naujoji Dona-Merlju neatrodė tokia tikroviška, kaip kiekviena iš jų atskirai; Nialas aiškiai suvokė, kad jeigu dabar pamėgintų paimti ją už rankos, ji iškart suskiltų į dvi merginas. Tačiau niekas netrukdė tiesiog žiūrėti į ją, stebėti, kaip kažkokiu stebuklingu būdu blyški Merlju veido oda susilieja su Donos rusvai auksine, o žydros Merlju akys ir rudos Donos akys derinyje įgauna žalią atspalvį. Net jų drabužiai susiliejo, ir naujoji Dona-Merlju dėvėjo žydrą darželio auklės tuniką, pasiūtą iš plonyčio vorų šilko, pabrėžiančio kūno linijas. Bet labiausiai Nialą stebino tai, kad ši naujoji mergina, nors ir ne tokia tikroviška kaip Dona ir Merlju, buvo atskiras asmuo, žmogiška būtybė su savo unikaliu individualumu. Buvo sunku patikėti, kad ji tėra fantazijos vaisius, paties Nialo vaizduotės kūrinys.
Ūmai šalia pasigirdo Stygmasterio balsas:
- Gal tau parankiau būtų naudotis šituo?
Pramerkęs akis, Nialas nepamatė senolio. Užtat ant pagalvės, vos už kelių colių nuo jo veido, gulėjo maža juoda dėžutė, maždaug delno dydžio; jos priekinėje pusėje buvo keturios eilės juodų sunumeruotų mygtukų. Nialas buvo jau pakankamai susipažinęs su elektronika, kad suprastų dėžutės paskirtį: tai buvo distancinio valdymo aparatas. Kadangi senolis nedavė daugiau jokių instrukcijų, Nialas įsidrąsinęs paspaudė pirmąjį mygtuką. Tai, be abejo, buvo jungiklis. Neįprastas žvalumas, jaudulys iškart išsisklaidė, ir pasaulis vėl tapo tvirtas, normalus - panašus jausmas kartais apima pabudus iš miego. Nialas dar sykį paspaudė tą patį mygtuką, ir visi jo pojūčiai staiga tarytum persikreipė. Potyris buvo toks nemalonus, kad vaikinas stipriai sumerkė akis. Bet tai truko tik akimirką, o paskui jis ir vėl pajuto elektrinį dilgsėjimą pakaušyje, sukuriantį jau pažįstamą laukimo įtampą: tarytum tuoj turėtų įvykti kažkas įdomaus. Panašų efektą sukeldavo minčių veidrodis, senolio padovanotas Nialui per pirmąjį apsilankymą Baltajame bokšte. Tačiau minčių veidrodis sustiprindavo susikaupimo galią - su juo pasaulį matydavai tarsi pro didinamąjį stiklą, - o šis aparatas žadino lyg ir kokį įtampą nuimantį džiugesio jausmą; kaip saulė, netikėtai švystelėjusi iš už debesų.
Bet vos tik Nialas nuspaudė antrąjį mygtuką, džiugesys bematant išsisklaidė. Pojūčiai vėl tarytum persikreipė, šįkart taip smarkiai, kad vaikiną supykino. Tiesa, šleikštulys netrukus praėjo, tačiau kūnas liko sunkus, nejudrus, atsirado kažkoks slopinantis mieguistumas ir pasaulis aplinkui įgavo lyg ir kokį netikrumo atspalvį. Tarytum vienu metu ir miegotum, ir būdrautum. Nialas dar sykį spūstelėjo antrą mygtuką, bet nuo to mieguistumas tik dar labiau sustiprėjo, pojūčiai visai apsiblausė ir galiausiai jis pasijuto taip, lyg būtų girtas iki žemės graibymo. Jis skubiai nuspaudė jungiklį, ir galvoje iškart prašviesėjo. Koks tai buvo palengvėjimas - grįžti į paprastą, kasdienišką tikrovę! Ir Nialas pirmą kartą gyvenime aiškiai suvokė, kad normali sąmonės būsena - tai taip pat prabanga.
Tačiau tyrinėti naujus, neįprastus pojūčius buvo taip įdomu, kad po minutėlės jis vėl įsijungė aparatą ir nuspaudė mygtuką, pažymėtą trečiuoju numeriu. Nieko neįvyko. Nialas išjungė aparatą ir vėl pabandė viską iš pradžių. Vėl nieko. Jis žinojo, kad tereikia jam balsu paklausti, ir Stygmasteris paaiškins kur jo klaida. Tačiau vaikinui knietėjo pačiam išsiaiškinti. Suraukęs nosį, jis įsistebeilijo į juodą dėžutę rankoje. Pirmasis mygtukas, kaip jis jau žinojo, buvo skirtas įjungti ir išjungti aparatą. Nenuspaudus jo, neveiks ir antrasis mygtukas. Tai gal ir trečiasis mygtukas neveikia, kol nenuspaustas antrasis?
Nialas taip ir padarė. Lengvai palietė antrąjį mygtuką - jau suprato, kad efekto intensyvumas priklauso nuo to, kaip ilgai laikai mygtuką nuspaustą - o tada spūstelėjo trečiąjį. Ūmai aplinkui stojo tamsa; spėjimas vis dėlto buvo teisingas. O po akimirkos kažkur virš galvos sučiulbo paukštis, sučiurleno bėgantis vanduo - Nialas net krūptelėjo, nieko panašaus nesitikėjęs. Tuo pat metu jis užuodė vos juntamą, bet su jokiu kitu kvapu nesupainiojamą drėgnos žolės ir lapų kvapą. Tačiau kadangi aplinkui tebetvyrojo aklina tamsa, Nialas vis dar neturėjo nė menkiausio supratimo, kur atsidūrė. Ūmai viskas sujudo, sukruto, sudardėjo ratai į kietą žvyrkelį, sutrepsėjo bėgančių vežėjų kojos. Nekeldamas galvos nuo pagalvės, vaikinas pamėgino įsivaizduoti, jog atsimerkia. Šįkart pavyko išsyk: Nialas atsitokėjo sėdįs tarp savo motinos ir brolio vežėjų traukiamame vežimaityje. Jie važiavo per miškelį: medžių šakos, palinkusios virš kelio, sudarė lyg ir kokį žalią tunelį. Properšose tarp šakų mirguliavo skaisčiai mėlynas dangus, tačiau tolumoje virš kalvų matėsi audros debesų tumulai. Vežimaičiui riedant tarp dviejų stačių kelkraščio šlaitų, Nialas ištiesė ranką ir pabraukė pirštais drėgną žolę. Jis ir jo artimieji ką tik išsilaipino vorų žemėje, ir dabar juos vežė į Baltojo bokšto miestą. Plaukiant jūra iš Šiaurės Kaibado, kilo audra, kurios metu Nialas išgelbėjo gyvybę vienam vilkiniam vorui, bangos išneštam per laivo bortą. Štai kodėl su juo, Veigu bei Sairise dabar buvo elgiamasi kaip su svečiais, o ne kaip su belaisviais. Šią minutę Nialas, gimęs ir augęs dykumoje, pirmą kartą gyvenime žvelgė į lietaus permerktą mišką abipus kelio, klausėsi strazdo giesmės. Tai buvo vienas iš ryškiausių potyrių jo gyvenime; išgyvendamas jį antrą kartą su psichoskopo pagalba, vaikinas pasinėrė į skaidrią nostalgiją. Nors tikrovėje ši scena vyko mažiau kaip prieš metus, kažkodėl atrodė, kad tai buvo kitame gyvenime, kaip kartais būna su vaikystės prisiminimais.
O po akimirkos šį atminties vaizdelį netikėtai pakeitė kitas, kažkuo panašus į pirmąjį. Šįkart Nialas žygiavo mėnesienos užlietu keliu su būriu vyrų, apsirengusių palaikėmis vergų drapanomis. Bet iš tiesų tai buvo narsūs jaunuoliai iš vabalų bombardyrų miesto, išsiruošę į žygį, kur kas pavojingesnį, negu jie tada manė: jie ketino įsigauti į senąją tvirtovę ir surasti slaptą ginklų bei sprogmenų sandėlį. Ulikas, Milas, Jorgas, Mostigas, Krispinas, Markas, Hasturas, Renfredas, Kosminas, Kiprianas - visi apsvaiginti nuotykių dvasios. Tik Doginsas, jų vadas, suvokė tikrąjį pavojų. Nepraeis nė dvi valandos, o trys iš šių narsuolių bus nebegyvi, įskaitant ir Kiprianą, dabar žvaliai žingsniuojantį šalia Nialo... Bet kol kas jis mėgavosi vėsia nakties oro saldybe, kartu su ja traukdamas į plaučius ir sidabriško rūko drėgmę. O kažkoks paslaptingas vilties žiburėlis, rusenantis širdyje, jam pranašavo, kad ši naktis pakeis visą jo gyvenimą...
Dabar Nialas jau pradėjo suprasti kai kuriuos psichoskopo veikimo principus. Vienas prisiminimas žadino kitą, su kuriuo jį siejo koks nors bendras pagrindinis faktorius. Pavyzdžiui, šiuos du vaizdus siejo ne tiek tai, kad abi scenos vyko užmiestyje, kelyje, kiek tai, kad abu jie žadino vienodą sunkiai paaiškinamą optimizmo ir laisvės jausmą.
Nialas nuspaudė ketvirtąjį mygtuką. Vėl stojo tamsa, bet šioje tamsoje galėjai girdėti, kaip dūsauja vėjas, užuosti aitrų, sūrų jūros kvapą. Dar nematydamas, kas dedasi aplinkui, Nialas jau suprato, kur šįkart atsidūrė: jis stovėjo aukštos kalnų perėjos viršuje, tarp dykumos ir Šiaurės Kaibado pajūrio lygumos, ir pirmą kartą gyvenime uodė jūros kvapą. Širdis prisipildė nesuvaldomo pakilaus jaudulio. Akimirka, ir jis jau žvelgė žemyn į žalią lygumą, apaugusią medžiais bei krūmais, ir į bekraštę mėlyną jūros platybę anapus žalumos. Paskui vaizdas susiliejo, aptemo, o po sekundėlės jis atsitokėjo gulįs šalia didelio stovyklos laužo; šaltas nakties oras kvepėjo dūmais, darnūs jūreivių balsai traukė ilgesingą dainą. Tai buvo jau grįžtant į Šiaurės Kaibadą: Nialas keliavo parsivežti savo tėvo kūno ir kartu su palyda apsistojo nakčiai toje pačioje žalioje lygumoje, į kurią anąsyk žvelgė nuo kalnų perėjos viršaus.
Tą akimirką nutiko keistas dalykas. Jis tysojo bokšte ant minkštasuolio, klausydamasis dainų ir ugnies spragsėjimo, kai staiga pasijuto grimztąs į miegą. Pasirodo, tai jo ankstesnysis "aš" užsnūdo, ir dabar jis galėjo stebėti savo sąmonę, nutolstančią į sutemų pasaulį tarp sapnų ir realybės. Nialas lyg užkerėtas sekė blausius vaizdus, kurie plaukė lyg debesys prieš jo vidinio regėjimo akis, ir klausėsi kažkokių svetimų balsų, murmančių beprasmes, bet keistai reikšmingas frazes. Štai vienas balsas kaip tik pasakė: "Ta žaluma bus dar atkaklesnė, jei jis ras savo uodegą". Paskui balsai tarytum pavirto vandeniu, kuris ėmė sunktis pro jo pasąmonės plyšius ir nutekėjo į kažkokį požeminį tamsos ežerą. Tas pojūtis buvo toks neįprastas, kad Nialą vėl ėmė pykinti, galva apsvaigo, viskas aplinkui staiga tapo netikra. Jis apgraibomis susirado išjungimo mygtuką ir jau po minutėlės lengviau atsikvėpė: vėl grįžo normalus pasaulio suvokimas - tarsi ryto šviesa po nakties košmaro.
Tačiau aparačiukas taip sužadino jo smalsumą, kad neištvėręs vėl įsijungė jį, o paskui nuspaudė paskutinįjį apatinės eilės mygtuką, pažymėtą dvidešimtuoju numeriu. Rezultatas buvo vienodai netikėtas ir nemalonus. Ūmai Nialą pervėrė baisi širdgėla - taip staiga, taip nelauktai, kaip drioksteli vasaros audra ar sukrečia smarkus smūgis. Jis stovėjo prie landos į požeminę dykumos olą ir žvelgė žemyn į siaubingai išpurtusį lavoną. Tai buvo jo tėvas. Veidas pajuodęs, akys išsprogusios, ranka su varine apyranke ant riešo pakelta prie veido, tarsi ginantis nuo įsiutusio voro ilčių.
- Manau, tau reikėtų išjungti aparatą, - staiga pratarė Stygmasterio balsas.
Senolis ir vėl stovėjo šalia minkštasuolio. Ką tik patirtas sukrėtimas taip išsekino Nialo jėgas, kad jis tik valios pastangomis prisivertė nuspausti jungiklį.
- Kodėl tas daiktas taip padarė? - išlemeno vaikinas neklusniomis lūpomis.
- Elektriniai psichoskopo impulsai sukelia atminties centrų iškrovą. Tu pasirinkai dažnį, atgaivinantį skausmingus prisiminimus.
- Kokia gi nauda iš skausmingų prisiminimų? - Nialas ir pats suprato, kad klausimas neprotingas, bet sukrėtimas jau peraugo į pyktį.
- Kur kas didesnė, negu tu manai. - Senolio balsas buvo toks ramus, toks įtikinantis, kad visas Nialo susierzinimas išgaravo.
- Patarčiau netgi pakartoti pastarąjį potyrį.
- Kam? - Nialas aklai pasitikėjo Stygmasteriu, tačiau šis pasiūlymas pasirodė jam daugiau negu žiaurus.
- Tokiu būdu tu visiems laikams atsikratysi patirto skausmo. Pabandyk.
Nialas susigūžė, tarsi laukdamas smūgio, bet įjungė aparatą ir nuspaudė dvidešimtąjį mygtuką. Ir vėl jis žvelgė į išpurtusį tėvo veidą, paskendęs begalinėje širdgėloje. Šįkart netgi įžiūrėjo žymes vidinėje rankos pusėje, kur voras suleido nuodus. Tačiau tuo pat metu jis suvokė, kad tikrąją širdgėlą jaučia kitas Nialas, stovintis prie įėjimo į olą, o jis pats išgyvena tik pakartotiną jausmą.
- Dar sykį, - paliepė senolio balsas.
Nialas nuspaudė mygtuką ir vėl grįžo į prisiminimo pradžią. Šįkart jis dar aiškiau suvokė prarają tarp savo dabartinio ir ankstesniojo "aš". Štai ankstesnįjį Nialą apėmė apatija - barjeras, saugantis jį nuo griaunančio jausmų antplūdžio. Tačiau dabar tie jausmai prarado dalį savo galios, ir Nialas nebejuto apatijos - tik įniršį, gailestį ir apmaudą dėl tėvo žūties beprasmiškumo.
- Dar sykį, - paliepė balsas.
Šįkart net įniršis ir gailestis prarado savo galią.
- Dar sykį.
Dabar jis jautė tik gailestį.
- Dar sykį.
Gailestis virto liūdesiu, sumišusiu su bevaisiu apmaudu.
- Dar sykį.
Dabar netgi apmaudas ir liūdesys atrodė beprasmiški; kas buvo, tas buvo, ir nieko čia nebepakeisi.
- Dar sykį.
Bet Nialas papurtė galvą.
- Nebereikia.
Jis jautėsi nuostabiai ramus ir taikingas. Be to, kažkodėl liko įspūdis, kad per pastarąsias kelias sekundes jis gerokai subrendo amžiumi.
- Kaip mašina tai daro? - paklausė vaikinas.
- Mašina čia niekuo dėta. Viską atliko tavo paties protas. Taip galima ištrinti bet kokią neigiamą emociją - tereikia ją iš naujo išgyventi.
Nialas nusižiovavo ir pats tuo nusistebėjo. Dvasinį sukrėtimą pakeitė malonus gilus atsipalaidavimas. Tačiau smegenis spaudė nuovargis - panašiai jis jausdavosi, kai pernelyg ilgai naudodavosi minčių veidrodžiu. Nialas trumpam užsimerkė, beveik pasidavęs pagundai nusnūsti, bet paskui prisiminė, ko jis čia atėjo, ir prisivertė nuvyti snaudulį šalin.
- Sakei, kad galėčiau šį tą sužinoti apie Skorbo žudikus.
- Nori dabar pabandyti? - paklausė Stygas.
- Taip, jei tai įmanoma.
- Įmanoma, tik kažin ar patartina. Tau reikėtų daugiau pasipraktikuoti su psichoskopu. Gal verčiau ateik rytoj.
Nialas ryžtingai papurtė galvą.
- Negaliu delsti. Vienas iš nusikaltėlių tikriausiai vis dar mieste. O rytoj jo ir pėdos jau bus ataušusios.
- Ką gi, tavo valia. Tikriausiai supranti, kaip tai pavojinga?
- Pavojinga? - nusigando Nialas.
- Ką tik susidūrei su didžiausiu pavojumi - neigiamomis emocijomis.
- Tai ir buvo didžiausias? - vaikinas nepajėgė nuslėpti palengvėjimo.
- Tu nepakankamai vertini neigiamų emocijų reikšmę. - Stygo balse galėjai justi priekaišto gaidelę.
- Taip, taip, žinoma. Bet jeigu neprieštarauji...
- Aš negaliu nei prieštarauti, nei pritarti.
Ir vėl Nialui teko priminti sau, kad Stygas kompiuteris, ne žmogus.
- Tada sakyk, ką turiu daryti.
- Visų pirma, susikoncentruok į tą žmogų. Pamėgink aiškiai jį įsivaizduoti. Galbūt tau bus lengviau, jei tuo metu laikysi rankoje medalioną. Kai būsi pasiruošęs, spausk antrąjį mygtuką, įvedantį į alfos būseną, o paskui devintąjį mygtuką, stiprinantį trumpalaikę pastarųjų valandų atmintį. Tada tikriausiai pradėsi gauti informaciją. Jei ne, mėgink dar pagilinti alfos būseną.
Nialas išsiėmė iš kišenės medalioną, rastą ant nužudytojo nusikaltėlio kaklo, ir sugniaužė jį dešinėje rankoje. Deja, tai nedavė jokių rezultatų; laikydamas medalioną delne, Nialas negalėjo jo matyti. Todėl galiausiai jis pasikabino grandinėlę ant kaklo; medalionas nukaro ant krūtinės. Tada spūstelėjo antrąjį mygtuką. Iškart apėmė mieguistumas, lydimas svaigaus kritimo jausmo - tarsi virstum žemyn atbulas. Vaikinas užsimerkė ir mintyse įsivaizdavo savižudžio veidą - dideles akis, kumpą nosį, glebų smakrą. Akimirką veidas atrodė lyg tikras, o paskui vaizdas ėmė blukti. Nors nuo to laiko, kai Nialas matė tą žmogų, praėjo vos valanda, įspaudas atmintyje jau apsiblausė, užgožtas kitų stiprių įspūdžių. Kuo aiškiau jis bandė įsivaizduoti nepažįstamojo veidą, tuo blogiau jį matė. Galiausiai Nialas atsimerkė ir nuspaudė devintąjį mygtuką. Rezultatas buvo tiesiog stulbinantis. Jis tarsi vėl stovėjo tuščiame šiukšliname ligoninės koridoriuje, kvėpuodamas dulkių bei drėgno tinko kvapo prisigėrusiu oru, žvelgdamas į keistas tamsias bėglio akis. Nialas įsitempė, jau žinodamas, kas dabar nutiks. Po akimirkos pajuto lyg ir smarkų smūgį į veidą, o paskui ėmė dusti, tarsi smaugiamas. Pojūčiai prislopo, veiksmas sulėtėjo. Bet kadangi Nialas dabar stebėjo visa tai iš šalies, jis nepaliovė žiūrėjęs užpuolikui į veidą ir pastebėjo jame neryžtingumo, nerimo išraišką. Akimirkai vaikinui netgi pagailo to žmogaus: juk jis vienui vienas svetimame mieste, apsuptas priešų. Jo saugumą iki šiol užtikrino vien tai, kad niekas jo nepažino; tačiau dabar jis demaskuotas ir iš medžiotojo virto auka...
Žvilgtelėjęs užpuolikui per petį, Nialas pamatė klijinį vorą, tyliai nusileidusį pro skylę lubose. Nepažįstamasis išgirdo, kaip voras palietė letenomis grindis, ir jau norėjo atsigręžti, bet ūmai sustingo, nespėjęs nė krustelėti - tai voras paralyžiavo jį valios jėga. Po sekundės žmogus jau gulėjo ant grindų, voro prispaustas priešakinėmis letenomis, ir skaidri klijų čiurkšlė tryško jam į veidą. Tą pačią akimirką Nialui ėmė šviesėti akyse, ir jis išvydo Simeoną, kuris lenkėsi prie jo, norėdamas padėti atsistoti.
Nialas žinojo, kas nutiks toliau. Vien nuo tos minties jam pasidarė bloga. Kol jis spaudė išjungimo mygtuką, nusikaltėlis pašoko ir siektelėjo peilio, paslėpto drabužiuose. Akimirka, ir jis išnyko, kaip išnyksta užgesinta šviesa.
- Ar sužinojai, ką norėjai sužinoti? - pasiteiravo Stygas.
- Ne.
- Kas nutiko?
- Tas žmogus ketino nusižudyti, o aš nenorėjau to matyti.
- Suprantu.
Lygus, ramus senolio balsas privertė Nialą susigėsti. Akimirkai stojo tyla.
- Pamėginsiu dar kartą, - ryžosi vaikinas.
- Lukterėk.
Nialas sustingo, jau uždėjęs pirštą ant prietaiso mygtuko.
- Kas kartą, kai pasineri į savo atmintį, sunaudoji labai daug protinės energijos, - perspėjo Stygas. - Kuo labiau pavargsti, tuo mažiau atrandi - pavargęs protas nepastabus.
Nialas suprato, kad Stygas teisus. Galva iš tiesų buvo sunki, tuščia.
- Aš tik vieną kartą pamėginsiu.
- Na, gerai. Bet leisk duoti tau patarimą. Kuo ilgiau spausi antrąjį mygtuką, tuo gilesnė bus alfos būsena. Toje būsenoje padidėja žmogaus jautrumas, bet tuo pačiu jis tampa pažeidžiamesnis. Todėl patarčiau visą laiką laikyti pirštą ant išjungimo mygtuko.
- Ačiū. Taip ir padarysiu.
Nialas užsimerkė ir atsipalaidavo, vydamas iš galvos visas mintis. Tada įjungė aparatą ir spūstelėjo antrąjį mygtuką. Tikrovės pasaulis praskydo, apėmė mieguistumas - lyg grimztum į minkšto, glotnaus šilko jūrą, glamonėjančią pojūčius. Nialas suvokė pakibęs ties miego riba: tereikia truputį atpalaiduoti dėmesį, ir nuovargis nuneš jį į miegą. Ūmai per sąmonės slenkstį pradardėjo didžiulis medinis vežimas su masyviomis ienomis, ir moters balsas aiškiai pratarė: "Blusų pasaulyje visi drambliai išsigimėliai". Bet valios pastanga švystelėjo jį atgal į aiškios sąmonės būseną, ir Nialas skubiai nuspaudė devintąjį mygtuką, ant kurio jau laikė pirštą. Tą pačią akimirką jis atsidūrė šiukšliname ligoninės koridoriuje - bėgo paskui žmogų su vergo apdaru. Štai jis pastvėrė nepažįstamąjį už peties, o tas suklupo ir rėžėsi į sieną. Vaizdas buvo nenatūraliai ryškus, kaip būna tik sapne, aiškiai matėsi visos smulkmenos, o veiksmas vyko pabrėžtinai tiksliai, tarytum sulėtintas. Žmogus pakreipė galvą, ir Nialas pažvelgė jam į akis, dideles ir tamsias, kupinas beviltiškos baimės. Tas jausmas buvo toks stiprus, kad akimirkai Nialui netgi pagailo nusikaltėlio. O paskui jis pajuto smūgį į veidą ir smaugiantį dusulį. Bet šįsyk vaikinas spėjo pastebėti, kas tai buvo per "smūgis": nepažįstamasis žaibiškai sukoncentravo valią, sufokusavo agresiją į vieną spindulį ir nukreipė jį į Nialo nervų sistemos kontrolės centrą. Tą akimirką, kai Nialo ir užpuoliko protai suėjo į kontaktą, jų sąmonės tarytum susiliejo, ir jiedu tapo vienu asmeniu. Per kelias ryšio sekundes vaikinui atsivėrė visas nepažįstamojo gyvenimas. Reginys buvo sukrečiančiai atgrasus. Nialą ir vėl smarkiai supykino, lyg užuodus šleikštų kvapą; šįsyk jis suvokė, kad "dvokia" žvėriškas žiaurumas, kurio buvo pritvinkęs tas žmogus. Bendras vaizdas buvo beviltiškai painus ir sudėtingas, bet atskiri bruožai pakankamai aiškūs - panašiai atrodytų, žvelgiant į Žemę iš kosmoso. Reikėjo nemažai laiko, kad ištirtum ir išsiaiškintum visa tai.
Tačiau nepažįstamasis jau pašoko ant kojų ir kilstelėjo ranką. Kol Nialas spaudė jungiklį, iš užančio jau išniro durklas makštyje.
- Na? - pasidomėjo Stygas.
- Tai buvo specialiai apmokytas žudikas, - atsakė Nialas.
- Nusikaltėliai tykojo būtent Skorbo, ar jis tik atsitiktinai tapo auka?
Nialui teko panaršyti po atmintį, panašiai kaip stengiantis prisiminti sapną.
- Tykojo būtent Skorbo.
- Iš kur jie atėjo?
- Iš... iš po žemės.
- Iš Diros?
- Ne, ne iš Diros. - Tuo Nialas buvo tikras. - Iš kažkokio... kito miesto.
- Ar išsiaiškinai, kur yra tas miestas?
Nialas užsimerkė ir įtempė atmintį, bet veltui.
- Ne. Viskas įvyko pernelyg greitai.
- Na, nieko, galima bus dar sykį pakartoti. Ką dar sužinojai?
- Neapykanta... pajutau neapykantą. Tas žmogus buvo lyg ir koks budelis ar kankintojas. Ir buvo jame dar kažkas, ko nesupratau... Jis buvo ne visai žmogus.
- Kuria prasme?
- Nežinau. Tiesiog taip pajutau.
Stojo tyla. Paskui Nialas mąsliai pratarė:
- Tai atrodo neįtikėtina... kad kažkur galėtų būti dar vienas požeminis miestas. Juk tu tikrai žinotum apie jį, jei toks egzistuotų?
Bet senolis papurtė galvą.
- Bijau, kad mūsiškė informacijos rinkimo sistema nėra tobula.
- Betgi visas miestas...
- Žinai, vis dėlto yra viena tokia keista legenda, atsiradusi dvidešimtame amžiuje. Tai padavimas apie kosmoso klajūnus iš tolimos galaktikos, kurie nusileido Žemėje, kai pasibaigė visos jų atsargos. Saulės spinduliai buvo jiems mirtini, todėl jie pasistatė kolonijas po žeme ir ten sukūrė sudėtingą civilizaciją, kol žmonija tebegyveno urvuose. Bet neatlaikę gyvenimo po žeme sunkumų, dauguma atėjūnų išmirė. O išlikusieji ėmė sirgti psichinėmis ligomis ir galiausiai virto pabaisomis.
- Pabaisomis?
- Jie prarado sveiką protą. Kai kurie pradėjo misti žmogiena. Legenda sako, kad būtent šie atėjūnai buvo mitinių vampyrų, šmėklų, trogloditų bei kitokių požemiuose tūnančių pabaisų prototipai.
- Bet argi tai tiesa? - negalėjo patikėti Nialas.
Senolis nusijuokė.
- Torvaldas Stygas pasakytų, kad tai visiška nesąmonė. Bet jis taip pat pripažintų, kad neįmanoma nustatyti, kiek tiesos slypi legendoje.
- Tokiu atveju kaip mums daugiau sužinoti apie tą požeminį miestą?
- Šiuo metu vienintelė tavo viltis - psichoskopas. Tavo ir to žmogaus protai buvo susilietę tik akimirkai, tačiau galėtum sužinoti kur kas daugiau, negu manai.
Nialas siektelėjo aparato įjungimo mygtuko, bet akimirkai sudvejojo.
- Gal geriau atidėti rytojui?
- Pats spręsk. Jei esi pavargęs, rezultatai bus apgailėtini.
Nialui skaudėjo galvą, jis jautėsi visai išsekęs. Tačiau smalsumas buvo stipresnis už nuovargį.
- Manau, pamėginsiu dar kartelį...
Jis atsigulė, užsimerkė ir įjungė aparatą. Galvos skausmas ištirpo, ir vaikinas pajuto nenugalimą pagundą užmigti. Šiaip taip atsilaikęs spūstelėjo antrąjį mygtuką. Dabar sąmonę plūste užplūdo atpalaiduojančio mieguistumo bangos, bandančios nusinešti jį į miegą. Nelaukdamas, kol taip atsitiks, Nialas skubiai nuspaudė devintąjį mygtuką.
Jis ir vėl atsidūrė šiukšliname koridoriuje, prisigėrusiame drėgno tinko kvapo. Bet šįkart scena buvo tokia ryški, kad sunku buvo patikėti, jog ji vyksta ne tikrovėje. Kaip paprastai būna sapnuose, sienos atrodė tvirtos, grindys po kojomis neabejotinai kietos. Prislopintas, bet niekur neišnykęs nuovargis paaštrino pojūčius ir sulėtino veiksmą. Dar tik vydamasis nepažįstamąjį koridoriumi, Nialas pastebėjo klijinį vorą, žvelgiantį pro skylę lubose. Vadinasi, pradėjo suvokti tas įvykio detales, apie kurias anksčiau net neįtarė. Kaip ir realioje situacijoje, jis galėjo nukreipti dėmesį į bet kurį pasirinktą objektą. Pastvėręs nepažįstamąjį už peties, Nialas pastebėjo, kaip iš po palaikio darbinio apdaro blykstelėjo auksinė grandinėlė. Paskui žmogus suklupo ir atsigręžė - Nialui dingtelėjo mintis, kad dabar jo veidą pažįsta ne blogiau už savo tikro tėvo ar motinos veidą. Šįkart jis pastebėjo dar ir nevalyvai nuskustą smakrą bei neįprastai aštrius, plėšrius dantis. O paskui pajuto smūgį, nukreiptą tiksliai jam į saulės rezginį. Įdomu buvo tai, kad nepažįstamasis naudojosi tam tikra neigiama emocine energija, tarytum jis pažvelgė į Nialą su neapykanta, ir toji neapykanta smogė Nialui lyg kumštis, kažkokiu būdu virtusi fizine jėga. Taip atsitiko todėl, dabar suprato Nialas, kad užpuolikas nukreipė smūgį į jo paties emocinį centrą.
Kai judviejų protai susilietė, vaikinas ir vėl pajuto kylantį šleikštulį, norą nusigręžti, tarytum užuodus nemalonų kvapą. Bet šįkart jis atsispyrė tam impulsui, tvirtai pasiryžęs kiek įmanoma daugiau sužinoti apie žudiką bei vietą, iš kur jis atsidangino. Ir vėl galva ėmė suktis, išvydus begalę persipynusių vaizdų, tokių sudėtingų, kad išnarplioti juos atrodė neįmanoma.
Būtent tą akimirką netikėtai pasikeitė pati potyrio kokybė. Iki šiol Nialas suvokė studijuojąs lyg ir kokį įrašą, praeities įvykio pėdsaką atmintyje. O dabar jį staiga persmelkė nepaaiškinamas jausmas, kad jis susidūrė su gyvu protu. Be abejo, tai buvo absurdas - juk žmogus jau miręs. Antra vertus, suklysti jis negalėjo. Skirtumas tarp atminties įrašo studijavimo ir susiliejimo su gyva sąmone buvo toks pat aiškus ir neabejotinas, kaip skirtumas tarp šalto lavono kūno ir šiltos gyvo žmogaus odos.
Nialo sąmonė išgąstingai atšlijo. Tą pačią akimirką jis ūmai atsitokėjo drauge su Skorbo žudiku stovįs siauroje akmeninėje salėje, visiškoje tamsoje. Vaizdą lydėjo ledinio šalčio pojūtis. Priešais, vos už kelių pėdų, sėdėjo žmogus; jo akmeninis sostas buvo panašus į tą, kuriame karalius Kazakas priiminėjo svečius, kai dar gyveno Diroje. Nepaisant tamsos, Nialas aiškiai matė tą žmogų - ne regėjimu, o kažkokia kita jusle. Jis vilkėjo ilgą juodą rūbą, primenantį vienuolio abitą, veidą slėpė gobtuvas. Nors ir galėjo matyti tamsoje, keistojo žmogaus veido Nialas vis dėlto neįstengė įžiūrėti. Regėjo tik gobtuvo gilumoje boluojančius akių baltymus; tų nematomų akių žvilgsnis kėlė šiurpą.
Iš po juodojo rūbo kyšojo tamsūs batai su užriestomis nosimis. Be jų, matėsi dar sėdinčiojo rankos, padėtos ant krėslo ranktūrių. Nialas pastebėjo, kad jų oda žvynuota kaip driežo ar gyvatės, nors spalva nesiskiria nuo žmogaus odos. Pirštus jungė beveik perregimos plėvės.
Tą akimirką, kai Nialas netikėtai atsidūrė toje baisioje vietoje, soste sėdintis žmogus tardė Skorbo žudiką, kuris stovėjo priešais jį, nuolankiai nuleidęs galvą. Bet kai vaikinas apstulbęs įsmeigė akis į sėdintįjį, Skorbo žudikas tarytum pajuto svetimo buvimą. Po sekundės sėdintysis taip pat pajuto Nialą esant greta. Nialui susidarė įspūdis, kad nematomos keistojo žmogaus akys staiga susiaurėjo ir nukrypo į jį; vaikinas vos susivaldė neatsitraukęs atbulas - žvilgsnio jėga buvo bemaž fizinė. Bekūnė paties Nialo būsena tik sustiprino pojūčių aštrumą, todėl jis neįtikėtinai aiškiai suvokė būtybę, slypinčią už tų akių. Kad ir kaip keista, bet jos žvilgsnyje nebuvo nei blogio, nei grėsmės; tik nežabotas, negailestingas fanatizmas, prilygstantis aklumui. Ir dar Nialas pajuto, kad ši būtybė laiko savo priešu bet ką, kas nesutinka su jos nuomone ar priešinasi jai - priešu, kurį būtina sunaikinti.
Žmogus pakėlė nuo ranktūrio dešinę ranką ir parodė į Nialą pirštu, kurio nagas buvo aštrus ir lenktas kaip plėšraus paukščio. Tai buvo lyg ir perspėjimo gestas. Ūmai Nialo krūtinę pervėrė nepakeliamas skausmas. Tarytum koks mažytis vėžiagyvis prilipo jam prie krūtinės ir susmeigė į odą ratu išdėstytus aštrius nagelius, kokius turi kai kurios blakės bei utėlės. Nialas aiktelėjo iš skausmo ir pabandė nuplėšti nuo savęs tą, kas kabinosi į jį; bet ant krūtinės nieko nebuvo.
Po akimirkos jis atsitokėjo gulįs ant minkštasuolio Baltajame bokšte; pro langą plūdo skaisti saulės šviesa. Tačiau palengvėjimą beveik iš karto išstūmė siaubas: nematomas gyvis tebedraskė jam krūtinę, tarytum mėgindamas prasigraužti kelią į širdį. Psichoskopas buvo išjungtas, kambarys atrodė taip, kaip visada. Bet Nialas kažkodėl tebejuto į jį įsmeigtą siaurų rudų akių žvilgsnį bei smarkų skausmą krūtinėje. Mėšlungiškai pagraibęs abiejomis rankomis sau už apykaklės, jis nutraukė auksinę grandinėlę su medalionu, gulinčiu jam ant krūtinės, ir nusviedė skersai kambarį ant grindų. Tą pačią akimirką skausmas išnyko ir jis nustojo jausti rudų akių žvilgsnį.
- Kas nutiko? - paklausė Stygas.
Nialas tik papurtė galvą. Jis jautėsi visiškai išsekęs, be lašo energijos. Bet šįsyk tai buvo ne paprastas nuovargis, koks užeina po psichinio sukrėtimo, bet maudžiantis bejėgiškumo jausmas - tarsi nuo jo ką tik nusirito milžiniškas svoris, vos nesunaikinęs jo fiziškai.
Jis parodė į medalioną, gulintį ant grindų prie sienos.
- Šitas daiktas vos nenužudė manęs.
Senolis pakėlė pakabutį.
- Klysti. Tai tik metalo gabalėlis.
Nialas neturėjo jėgų ginčytis, todėl tik pasakė:
- Tai kažkoks siųstuvas.
Dabar Stygas papurtė galvą.
- Mano analizės duomenys rodo, kad tai vario ir cinko lydinys, su nedidele aukso priemaiša. Visiškai inertiška struktūra, vadinasi, negali būti siųstuvu.
- Man nusispjauti, ką rodo tavo analizės duomenys! - riktelėjo Nialas, net dusdamas iš nuovargio ir nevilties. Bet tučtuojau prisivertė nusiraminti ir padėjo galvą atgal ant pagalvės. Ramybės mašina iškart ėmė vibruoti - matyt, automatiškai įsijungė, užfiksavusi jo įtampą. Nialui iškart palengvėjo, kūnas atsipalaidavo. - Prašau, išjunk ją, - paprašė jis Stygo. Vibracija nuščiuvo. - Nenoriu užmigti. Noriu išsiaiškinti, kas man nutiko.
- Taip, žinoma. Aš suprantu.
Mechaniškas guodžiantis balsas dar labiau suerzino vaikiną, ir jam teko priminti sau, kad beprasmiška pykti ant mašinos.
- Prašau, papasakok, ką patyrei, - paprašė Stygas.
Nialas giliai atsikvėpė.
- Staiga atsiradau tamsiame kambaryje kartu su Skorbo žudiku. Priešais soste sėdėjo kažkoks senis ilgu juodu apdaru. Pajutęs mano buvimą, jis puolė mane proto jėga.
- Kaip tik tuo metu supratau, kad regi košmarą, ir išjungiau aparatą.
- Tai buvo ne košmaras! - Nialas sunkiai prisivertė nerėkti. - Esu tikras, kad tai buvo realus asmuo.
- Gerai jau, gerai, realus asmuo. - Lygus, santūrus balsas negalėjo nesiutinti. - O Skorbo žudikas?
- Jis taip pat buvo realus. Jis netgi pirmas mane pastebėjo.
- Vadinasi, jis vis dėlto nemirė?
- Mirė, - dusliai atsiliepė Nialas.
- Kaip tai suprasti? Ką tik sakei, kad jis buvo gyvas.
- Aš sakiau, kad jis buvo realus. Galbūt tai buvo kokia nors šmėkla.
- Stygmasteris neigia šmėklų egzistavimą, nebent psichologine prasme. Torvaldas Stygas manė, kad tikėjimas šmėklomis - primityviausias prietaras.
- Man nerūpi, ką manė Stygas, - atšovė Nialas, nepramerkdamas akių. - Aš pasakoju tau, kas man pačiam ką tik nutiko.
Ramybės mašina vėl įsijungė. Kai kūnu ėmė plūsti šilumos bangos, nuimančios įtampą, Nialui kilo stipri pagunda leisti joms nuplauti nuovargį ir neviltį. Bet tuoj kažkas jame pasipriešino, neleido atsiduoti paprasčiausiam fiziniam komfortui.
- Išjunk pagaliau šitą mašiną, - paliepė Nialas senoliui. - Mudu privalome prisikasti iki esmės.
- Be abejo. - Vibracija nuščiuvo. - Bet prašau pagalvoti apie tai, ką tau sakau. Tavo pasakojimas visais požymiais atitinka košmarišką sapną. Tu tvirtini, kad tai vyko tikrovėje. Bet užmiršti, kad psichoskopas gali bet kokį sapną paversti tikrove.
Pastarasis argumentas nuskambėjo labai įtikinamai, ir Nialui teko pripažinti, kad Stygo žodžiuose vis dėlto gali būti dalis tiesos.
- Argi susapnavęs baisų sapną, jausčiausi toks išsekęs? - dar bandė ginčytis vaikinas.
- Aš juk perspėjau tave nesinaudoti psichoskopu, kai esi pavargęs. Nuovargis sukuria neigiamas emocijas, o psichoskopas jas pagilina.
- Bet nejaugi tas tavo psichoskopas galėjo iščiulpti iš manęs visą gyvybinę energiją?
- Paprastai taip neatsitinka. Bet tai galima lengvai patikrinti.
- Kaip?
- Išmatavus tavo gyvybinį lauką.
Akimirkai senolis dingo Nialui iš akių, užlindęs už ramybės mašinos, o kai vėl pasirodė, laikė rankose dvi lanksčias vielas, suvytas taip, kad priminė ištemptas spyruokles. Abiejų vielų galuose buvo po varpelio formos taurelę. Stygas padavė vieną spyruoklę Nialui.
- Štai, prisilipdyk prie šlaunies vidinės pusės.
Nialas kilstelėjo tunikos kraštą ir prispaudė taurelę prie šlaunies odos; taurelė akimirksniu prilipo.
- O dabar prašau apsilaižyti apatiniąją lūpą.
Senolis pridėjo antrąją taurelę Nialui prie smakro. Vaikinas pajuto, kaip lūpą įsiurbė vidun.
- Ką šitas prietaisas daro?
- Matuoja elektros lauką, palaikomą tavo gyvybinio tonuso.
Senolis vėl dingo už mašinos. Kurį laiką buvo girdėti vien tylus ūžimas.
- Na? - neištvėrė Nialas.
- Keista. - Senolis grįžo ir nuėmė abi taureles. - Liambda parodymai nukritę iki aštuonių su puse.
- O kiek turėtų būti?
- Normalūs parodymai - tarp dešimties su puse ir vienuolikos.
- Vadinasi, viskas, ką mačiau, vyko tikrovėje? - Nialui širdis nusmuko į kulnus; kur kas maloniau buvo tikėti, kad tas senis plėvėtais pirštais jam tik prisisapnavo.
- Nebūtinai. Neužmiršk, tavo jėgas gerokai pakirto anas susidūrimas su nusikaltėliu. O ir psichoskopas pareikalavo daug gyvybinės energijos.
- Gal turi kokią mašiną, kuri grąžintų man energijos nuostolius?
- Be abejo.
Nialas nustebęs įsistebeilijo į senolį; klausdamas jis tik pajuokavo.
- Ramybės mašinon įmontuotas Benco aparatas, kuriantis dirbtinį gyvybinį lauką, - paaiškino Stygas. - Jis turėtų bent jau atstatyti tavo elektrinį potencialą.
Nialo nuovargis tuo tarpu peraugo į smarkų galvos skausmą, lydimą nenumaldomo pykinimo.
- Ar jis padarys taip, kad manęs nebepykintų?
- Manau, turėtų.
Už matinio stiklo paviršiaus įsižiebė ryški žydra šviesa ir pasigirdo šaižus cypimas, kuris netrukus pakilo virš girdimumo ribos. Šviesa rėžė akis, todėl Nialas stipriai užsimerkė. Nutilus garsui, nuslopo ir galvos skausmas. Tuo pat metu jis pajuto savyje nei iš šio, nei iš to įsiplieskusį optimizmo jausmą. Apėmė kažkoks kvailas noras sukikenti, o tuoj po to persmelkė dar vienas nepaprastas potyris, nuo kurio sekundei net kvapą užėmė - tarytum kas netikėtai šliūkštelėjo jam į veidą ledinio vandens. Nialas žioptelėjo ir giliai iškvėpė - tai nuovargis staiga peraugo į malonumą, tokį aštrų, kad beveik prilygo skausmui. Kūnas staiga prisipildė kunkuliuojančios energijos, net kažkur giliai gomuryje užkuteno. Nialas neištvėręs garsiai nusičiaudėjo. Žydroji šviesa iškart užgeso, ir jausmų ramybė išsisklaidė, užleisdama vietą normaliai būsenai. Nialas jautėsi taip, lyg ką tik pabudęs iš miego. Jis panaršė po kišenes, ieškodamas nosinės. Bet kai pūtė nosį, pakaušį pervėrė aštrus skausmas.
Tuo tarpu senolis stovėjo ir žiūrėjo į mašinos prietaisų skalę. Tyla taip ilgai užsitęsė, kad Nialas neištvėręs paklausė:
- Kas nors negerai?
- Tavo gyvybės lauke kažkodėl liko skylė, pro kurią energija pamažu sunkiasi lauk.
Vaikino širdis nerimastingai susigniaužė.
- Ką tai reiškia?
- Tai reiškia, kad mudu susidūrėme su kažkokiu nežinomu faktoriumi, kurio aš negaliu paaiškinti.
Nialas smalsiai stebėjo, kaip senolis pakėlė nuo grindų medalioną su nutraukta grandinėle, nunešė į kitą kambario galą ir įmetė į kažkokį nematytą cilindrišką daiktą, kuris galėjo būti paprasčiausia šiukšliadėžė, padaryta iš varinės vielos tinklo.
- Ką tu darai?
- Atsargumas gėdos nedaro. Įtrūkis tavo biofizinėje membranoje leidžia spėti, kad tu buvai suėjęs į kontaktą su kažkokia priešiška būtybe. Jei šis medalionas iš tiesų yra siųstuvas, elektromagnetinis laukas jį neutralizuos.
- Vadinasi, tu manai, kad tai vis dėlto buvo ne sapnas?
- Negaliu šito tvirtinti. Galbūt tau pakenkė anas ankstesnis susidūrimas su priešu - pakenkė daugiau, negu tu manai.
Senoliui kalbant, Nialas juto, kaip Benco aparato įkvėpta euforija nyksta lyg oras, besiveržiantis iš pradurto balionėlio.
- Ar tą įtrūkį mano lauke galima užtaisyti?
- Žinoma. Per tam tikrą laiką jis užsitrauks savaime, kaip įpjovimas ar paviršinė žaizdelė odoje. Bet mes galime pagreitinti gijimo procesą Benco aparatu.
Senoliui dar nebaigus kalbėti, už matinio stiklo vėl įsiplieskė žydra šviesa, pasigirdo šaižus elektrinis cypimas, kuris tol aukštėjo, kol tapo nebegirdimas žmogaus ausiai. Šįkart gaubto švytėjimas buvo ne toks intensyvus - blyškiai melsvas kaip žiemos dangus. Ir pojūčiai, sukilę Nialo kūne, taip pat buvo ne tokie intensyvūs. Tačiau galvos skausmas išsisklaidė tuoj pat, lyg nupūstas gaivaus vėjelio.
Ir kada gyvybinė jėga ėmė lašas po lašo sunktis atgal į kūną kaip vanduo į perdžiūvusią žemę, Nialas staiga suvokė, aiškiai ir be jokios abejonės, kad žmogus juodu apdaru buvo tikrai realus ir dabar jo gyvybė pavojuje.

Kai Nialas išėjo iš Baltojo bokšto, buvo jau tamsu, ir oro temperatūra buvo nukritusi žemiau nulio. Šaltame juodame danguje žibėjo žvaigždės, panašios į balto ledo kristalus. Blyškus švytėjimas ties vakariniu horizontu pranešė kylant mėnulį. Sniegas sušalo, ir kieta plutelė kas žingsnis garsiai girgždėjo po kojomis. Centriniame prospekte pro pastatų langus liejosi šviesa, žvarbus vėjas nešė muzikos garsus. Nialui visada patikdavo stebėti apšviestus langus, ypač viršutiniuose aukštuose; mat vergovės laikais žmonės glausdavosi tik namų rūsiuose ir šviesas privalėdavo gesinti vos sutemus. Bet dabar jis nejuto džiaugsmo, tik nerimą: tarytum apšviestuose kambariuose žmonės būtų pernelyg pažeidžiami.
Dėl vieno dalyko jis neabejojo: laikas - žudikų sąjungininkas. Medis, partrenkęs Skorbą, buvo pasodintas mažiausiai prieš metus; tada tarp jo šaknų buvo užkastas keršto simbolis. Žudikai gali leisti sau lukterėti dar metelius, jei reikės, kol pričiups kitą numatytą auką... Tačiau medis neužmušė Skorbo, ir vienas iš nusikaltėlių žuvo, mėgindamas atitaisyti šią klaidą. Vadinasi, jiems taip pat ne visada sekasi.
Rūmų vestibiulyje didžiuliame židinyje tebeliepsnojo kaitri ugnis. Priešais židinį stovėjo Nialo brolis Veigas; viena ranka apsikabinęs merginą, jis kažką kuždėjo jai į ausį. Nialui trinktelėjus durimis, jiedu skubiai atšlijo vienas nuo kito, ir mergina nubėgo virtuvės pusėn. Nialas atpažino Nirą, dailiausią iš virtuvėje dirbančių merginų. Širdį pervėrė pavydo dūris - bet pavydėjo jis broliui ne meilės nuotykių, o gyvenimo paprastumo.
- Sunki buvo dienelė, brolau? - linksmai pasiteiravo Veigas.
- Ilga. - Nialas priėjęs ištiesė rankas į ugnį.
- Kodėl tau nepasiskyrus poilsio dienos? Juk tu, kaip žinia, karalius.
Pašaipus tonas neįžeidė Nialo. Jis puikiai suprato, kokioje sunkioje padėtyje atsidūręs jo brolis. Veigas visada mylėjo savo jaunesnįjį broliuką, globojo jį ir saugojo. O dabar staiga tapo tik karaliaus vyresniuoju broliu, neturinčiu daugiau ką veikti, tik šlaistytis po miestą ir meilintis gražioms merginoms. Ambicingesnis žmogus tikriausiai imtų slapta niršti iš pavydo ar apmaudo. Tačiau Veigas buvo pernelyg geros širdies. Ir visgi jis jautė poreikį kažkaip įtvirtinti savo nepriklausomybę.
Per baliustradą virš brolių galvų persilenkė Neftisė.
- Ar teiksitės vakarieniauti, valdove?
- Būtinai. - Nialas tik dabar prisiminė, kad nuo ryto nieko nevalgė, ir pajuto graužiantį alkį. - Tu jau po vakarienės? - paklausė jis Veigo.
- Taip, bet išlenksiu su tavimi taurę vyno.
Praėjo jau ne vienas mėnuo nuo to laiko, kai broliai drauge sėdėjo už stalo. Nialas buvo pernelyg užsiėmęs, apsikrovęs įvairiausiais darbais; o Veigas atrodė rimtai pasiryžęs atsigriebti už visus tuos metus, praleistus be moterų draugijos. Netgi dabar, kai jiedu patraukė laiptais paskui Neftisę, jis akimis tyrinėjo grakščias merginos kojas po trumpa tunika.
Nialo kambaryje kūrenosi krosnis, ore tvyrojo degančio medžio kvapas. Džarita, valdovo kambarinė, jau dengė žemą stalelį.
Neftisė parodė į ilgą šiurkštaus maišinio audeklo ryšulį, atremtą į sieną šalia durų.
- Čia jums atnešė.
- Pažįsti tą žmogų, kuris atnešė?
- Taip. Vergų prižiūrėtojas Dionas.
Nialas paguldė ryšulį ant grindų ir išvyniojo. Viduje buvo kirvis su bemaž keturių pėdų ilgio kotu. Žvilgantys ašmenys buvo sutepti sukrešėjusiu krauju, bet vienoje ašmenų pusėje matėsi įspaustas jau pažįstamas ženklas: keršto simbolis.
- Ar Dionas sakė, kur jį rado?
- Sakė, kad sode, krūmuose.
Veigas paėmė kirvį į abi rankas ir pamojavo juo ore.
- Puikiai subalansuotas. Ir aštrus kaip skustuvas.
- Būk atsargus, - perspėjo Nialas. - Šiuo ginklu užmuštas Skorbas.
- Aš taip ir supratau. - Veigas pabandė ašmenis nykščiu ir staiga atitraukė ranką. - Velnias, koks aštrus! - Pirštu nuriedėjo kraujo lašas.
- Greičiau nusiplauk!
Nialas iškart prisiminė užnuodytąjį peilį, per porą sekundžių pasiuntusį į aną pasaulį Skorbo žudiką. Jo siaubui, Veigas lyžtelėjo įpjovimą ir atsainiai atšovė:
- Nieko, sugis.
Tik po minutės kitos, įsitikinęs, kad broliui nieko neatsitiko, Nialas leido sau atsipalaiduoti. Įvyniojęs kirvį atgal į maišą, jis padavė ryšulį Neftisei.
- Išnešk.
Tuo tarpu Veigas išsidrėbė ant pagalvių krūvos ir pripildė dvi taures blyškiai auksinio midaus. Šviežias gėrimas žaižaravo kylančiais burbuliukais. Vienu mauku nugėręs pusę stiklinės, Veigas atsilošė ant pagalvių su palaiminga šypsena lūpose.
- Kad ir kaip ten bebūtų, tas, kas nudėjo Skorbą, padarė gerą darbą.
Nialas perspėjamai krestelėjo galvą, akimis parodęs į Džaritą, kuri kaip tik žengė pro duris, nešina dubeniu su keptais vieversiais. Veigas plačiai nusišypsojo ir kilstelėjo antakius. Mėlynakis jaunuolis juodais garbanotais plaukais skleidė tokį žavesį, kad buvo tiesiog neįmanoma pykti ant jo. Džaritai išėjus, jis paklausė:
- Nejaugi tu ja nepasitiki?
- Žinoma, pasitikiu, - atsakė Nialas. - Bet nenoriu jos gąsdinti. Tu užmiršti, kad dauguma šio miesto žmonių tebelaiko vorus savo šeimininkais.
- Gal ir taip. - Veigas paėmė iš dubens keptą paukščiuką ir maktelėjo į aštrų padažą. - Tačiau Skorbo visi nekentė.
- Kodėl? Dauguma miestiečių jo net nepažinojo.
Veigas neskubėdamas sukramtė kąsnį, nurijo, atgalia ranka nusišluostė nuo barzdos tirštą padažą ir tik tada atsakė:
- Apie Skorbo darbelius žinojo visi.
Nialą suintrigavo brolio tonas.
- Apie kokius darbelius?
- Jis garsėjo kaip vienas iš žiauriausių vorų. Skorbui patiko žudyti žmones. Kalbama, kad jis net vaikus žudydavo - ne dėl maisto, bet tiesiog norėdamas pasimėgauti jų klyksmu. Be to, girdėjau kalbas, kad jis ir nemanė liautis. - Ir Veigas vėl suleido dantis į mėsą.
- Ką liautis?
- Žudyti ir ėsti žmones.
Nialas įsistebeilijo į brolį.
- Tu rimtai kalbi?
- Nejaugi nežinojai? - Veigas nustebęs krestelėjo galvą. - Aš maniau, tai niekam ne paslaptis.
Nialas atidėjo į šalį nebaigtą valgyti mėsą.
- Iš kur tu tai sužinojai?
- Atrodo, Sidonija kažką pasakojo. - Sidonija buvo Vorų Valdovo rūmų apsaugos viršininkė. Sklandė gandai, kad Veigas nemažai laiko praleidžia jos draugijoje.
- Ką ji tau pasakojo?
- Na, kad Skorbui ir jo draugeliams nepatiko sumanymas atsisakyti ėsti žmogieną. Be to, jie nuo vergovės laikų dar turėjo šiokių tokių atsargų. Taigi pamanė, kad būtų gaila leisti sugesti tokiai gerai mėsai, todėl toliau ėdė ją.
Nialas lengviau atsiduso.
- Aš pamaniau, tu turi omeny, kad jie ir dabar ėda žmones.
- Taip ir yra. Nira minėjo man, kad prieš porą savaičių dingo vienas iš jos brolių.
- Nira? Virtuvės tarnaitė? Tai kodėl ji man nieko nepranešė?
Veigas vėl atsikando mėsos.
- Tikriausiai dauguma žmonių mano, kad tu apie tai žinai.
Nialas net nustėro.
- Ką? Jie mano, kad aš leidžiu vykti tokiems dalykams?
- Na... tikriausiai žmonės galvoja, kad tu tiesiog negali nieko pakeisti.
Nialas pasistengė sutvardyti virpantį balsą.
- Kai vorai sutiko padaryti galą vergovei, - pareiškė jis, - Mirties Valdovas prisiekė, kad vorai daugiau nebežudys žmonių. Taikos sutarties sąlygos skelbia, kad žmonės ir vorai bus laisvi ir lygūs. O dabar tu man sakai, kad vorai niekuomet nesilaikė sutarties sąlygų... - Jis gurkštelėjo midaus, kad kiek apsiramintų, nes balsas ir vėl pradėjo drebėti.
- Nekaltink manęs, - romiai pratarė Veigas.
- Aš ir nekaltinu. - Nialas jautėsi taip, tarsi žemė staiga būtų prasmegusi jam po kojomis. - Bet ar tu įsitikinęs, kad Vorų Valdovas žino apie Skorbo ir jo šutvės darbelius?
- O ne, aš to nesakiau. Atvirkščiai, esu tikras, kad Vorų Valdovas nieko nežino. Man Sidonija pasakė tik tiek, kad Skorbas ir keli jo bendrai nepaisė įsakymo nebeėsti žmonių. Jie ir toliau rijo žmogieną savo slėptuvėje. O kai senos atsargos pasibaigė, tikriausiai nusprendė jas papildyti.
Nialas paėmė varpelį, gulintį ant stalo, ir paskambino. Džarita tučtuojau pasirodė.
- Nusileisk į virtuvę ir paprašyk Niros, kad ateitų čionai.
- Klausau, valdove.
Broliai vėl liko vieni. Nialas rūškanas žiaumojo duonos plutą; apetitas dingo kaip nebuvęs. O Veigas ir toliau šveitė išsijuosęs.
- Nesuprantu, kodėl tu man nieko nepasakei, vos tik apie tai sužinojai, - galiausiai pratarė Nialas.
Veigas pastebimai sutriko.
- Tiesą sakant, porą dienų iš eilės negrįžau į rūmus.
- Tai kodėl nepasakei iškart po to, kai grįžai?
- Tada tavęs nebuvo namie. Tikrinai, kaip vyksta uosto atstatymo darbai. Tu visada toks užsiėmęs, kad man nesmagu tave trukdyti. - Veigas paėmė nuo stalo servetėlę ir nusausino kraujuojantį nykštį. - Tu tiek daug dirbi, kad aš šalia tavęs jaučiuosi paskutiniu tinginiu.
Nialo širdy plykstelėjo užuojauta broliui, bet ją iškart užgožė ankstesnė grėsmės nuojauta.
- Niekas netrukdo ir tau imtis darbo.
- Kokio darbo? - Veigas skėstelėjo rankomis. - Aš nesugebu posėdžiauti tarybose ir komitetuose. Kuo dar galėčiau čia užsiimti, išskyrus slankiojimą po miestą ir apsirijimą? - Veigas iš tiesų gerokai papilnėjo per pastaruosius mėnesius. - Bet pasakysiu tau vieną dalyką. - Jo balsas staiga surimtėjo. - Dažnai pagalvoju apie tai, kaip gera būtų grįžti į dykumą ir vėl medžioti kiauras dienas.
Nialas prunkštelėjo.
- Dykumoje nėra mergaičių.
- O, persisotinti galima viskuo...
Veigas norėjo dar kažką pridurti, bet tą akimirką į kambarį įžengė Džarita, o jai iš paskos atsekė Nira. Virtuvės tarnaitė buvo liauna jaunutė mergina, visai dar paauglė, romiomis rudomis akimis ir stebėtinai tobulu profiliu. Nialas vis nesiliovė stebėtis vorų miesto merginų grožiu, nors ir žinojo, kad tai kruopštaus būsimųjų tėvų parinkimo rezultatas.
Nira sustingo priešais brolius, nudelbusi akis į grindis, rankas sugniaužusi po prijuoste. Ilgus kaštoninius plaukus ji buvo susipynusi į kasą ir apsukusi aplink galvą - viena iš taisyklių, kurių privalėjo laikytis virtuvėje dirbančios moterys.
- Veigas pasakė man, kad dingo vienas iš tavo brolių. Tai tiesa? - paklausė Nialas.
Nira tik linktelėjo, matyt, iš susijaudinimo negalėdama nė žodžio ištarti. Nialas trumpam įsiskverbė į jos mintis ir pamatė, kad vargšė mergaitė leisgyvė iš baimės ir nerimo. Jis net apstulbo iš nuostabos: pasirodo, Nira laiko jį vos ne dievu ir bijo, kad valdovas liepė pakviesti ją, ketindamas išmesti iš darbo už tai, jog flirtavo su jo broliu.
- Papasakok man, kaip tai nutiko, - įtaigiai paprašė Nialas.
Mergaitė atsikrenkštė.
- Jis išėjo laukan sutemus ir nebegrįžo.
- Kur jūs gyvenate?
- Odminių gatvėje.
- Ten labai tamsu naktį?
Nira linktelėjo.
- O kur ėjo tavo brolis?
-  Pas draugą, gyvenantį kitapus gatvės. Jis paliko ten savo arkliuką.
- Arkliuką?
- Medinį žaislą. Jis tik nubėgo per gatvę jo pasiimti.
- Jūs ieškojote vaiko? - paklausė Nialas.
Mergaitė papurtė galvą.
- Kodėl?
- Na... juk draudžiama...
- Draudžiama buvo vergovės laikais! Dabar jūs galite vaikščioti, kur tik norite.
Skaisčiai išraudusi Nira tik linktelėjo, vis dar nepakeldama akių nuo žemės. Ir staiga Nialas viską suprato. Merginos šeima buvo iš tų, kurioms sunkiai sekėsi prisitaikyti prie neseniai atgautos laisvės. Beveik neįmanoma per keletą mėnesių atsikratyti įpročių, skiepytų nuo kūdikystės. Štai kodėl tie žmonės nepranešė, kad dingo vaikas. Berniukas išbėgo į gatvę sutemus, o tai draudė įstatymai; ir todėl, jų supratimu, jis buvo nubaustas.
- Ar tau teko girdėti apie kitus dingusius žmones? - paklausė Nialas.
- Žinau, kad dingo mergina iš gretimos gatvės.
- Gal kas matė ką nors ar girdėjo?
- Ne.
Šito ir reikėjo tikėtis. Tamsoje voras sugeba be garso nušokti iš viršaus, paralyžiuoti auką valios jėga ir nusinešti ją aukštyn į orą - visa tai užtrunka tik kelias sekundes. Nenuostabu, kad niekas nieko nematė ir negirdėjo.
- Gerai. Ačiū, Nira. Pažiūrėsiu, ar galima ką nors padaryti. - Tačiau mergina ir toliau stovėjo be žado, vos gyva iš baimės, tad Nialui teko pridurti: - Gali eiti.
Nira grakščiai tūptelėjo ir skubiai išsmuko iš kambario. Veigas nulydėjo mergaitę susižavėjimo kupinu žvilgsniu. Lygiai taip pat Nialas sutiko ją įėjusią, bet kol kalbėjosi su ja, susižavėjimas išsisklaidė. Skaitydamas tarnaitės mintis, Nialas matė ją kiaurai - normali paauglė mergaitė, vidutinių protinių gabumų. Veigą, nepasižymintį telepatiniais sugebėjimais, pakerėjo įstabus Niros grožis, ir dabar jis netvėrė troškimu pažinti ją, įsitikinti, ar ir jos protas atitinka išvaizdą. Nialas iš anksto žinojo, kad Veigas nusivils - tačiau juk negalėjo pasidalinti su broliu savo įžvalga. Nuo tokių minčių jį apėmė dar gilesnis liūdesys.
- Ką ketini toliau daryti? - pasidomėjo Veigas, pildamasis dar vieną taurę midaus.
- Privalau pasikalbėti su Vorų Valdovu.
- Manai, iš to bus kokia nauda? - Vien mintis apie savanorišką brolio veržimąsi aiškintis su Vorų Valdovu Veigui kėlė siaubą.
- Kodėl gi ne?
- Tai gali tik pabloginti padėtį...
- Štai kodėl Skorbas galėjo netrukdomas savivaliauti ir žudyti žmones - nes niekas nedrįso nė prasižioti apie tai! Jei kas būtų man anksčiau pranešęs, Niros broliukas dabar tikriausiai būtų gyvas.
- Gal ir tavo tiesa, - burbtelėjo Veigas, bet buvo akivaizdu, kad jaunesniojo brolio argumentai jo neįtikino.
Pasigirdo tylus beldimas į duris, ir į kambarį įžengė Neftisė.
- Valdove, pas jus atėjo daktaras.
- Daktaras? - nustebo Veigas.
- Taip rūmų tarnai vadina Simeoną, - paaiškino Nialas. - Iki jo atvykimo niekas šiame mieste net nenumanė, kas yra daktaras. Užeik, užeik, Simeonai. Gal išgersi stiklą vyno?
- Dėkoju. Būtų ne pro šalį.
Simeonas atrodė labai išvargęs, net ir balsas buvo duslus iš nuovargio. Neftisė nuvilko jam apsiaustą, o Džarita tuo tarpu padėjo nusiauti snieguotus aulinius batus. Senasis gydytojas įsitaisė ant pagalvių, pūkšdamas iš pasitenkinimo, o tada paėmė midaus taurę, pasiūlytą Veigo, pasimėgaudamas išgėrė ir giliai atsikvėpė.
- Iš kur atkeliavai? - pasidomėjo Nialas.
- Iš vergų rajono. - Simeonas siektelėjo keptos paukštienos.
- Ar ieškotojai rado trečiąjį žudiką?
- O taip, rado, - atsakė Simeonas pilna burna.
- Tai kurgi jis?
- Jis nebegyvas.
- Ką? - apstulbo Nialas. - Nejaugi nusižudė, kaip ir anas?
Simeonas kramtydamas papurtė galvą.
- Tai gal jį užmušė koks voras?
- Ne. - Gydytojas nurijo kąsnį. - Voras valios jėga prismeigė jį prie žemės - taip, kad nė krustelėti negalėjo. Aš visų pirma atėmiau iš jo peilį. Tik tada voras tą banditą paleido. Klausinėjau jo, bet jis tylėjo - apsimetė nesuprantąs. Todėl liepiau vorui jį truputį spūstelėti - nesinorėjo, žinoma, bet juk reikėjo sužinoti, iš kur jis atsidangino. Voras spūstelėjo, žmogėnas ėmė klykti. Bet vis tiek nepratarė nė žodžio. Turiu pripažinti, drąsos jam netrūko.
Nialas skausmingai susiraukė, klausydamasis Simeono pasakojimo. Kalbėdamas apie "spustelėjimą", gydytojas turėjo omenyje ne fizinį spaudimą. Suaugęs voras budelis vien valios jėga gali suspausti žmogų kaip riešutą žnyplėmis, kol kaulai pradeda traškėti. Nialas savo kailiu patyrė šį "malonumą", pirmąsyk susidūręs su Mirties Valdovu, ir prisiminimai apie tą įvykį vis dar vertė jį krūpčioti.
- Kas paskui nutiko?
- Vorai nutarė nugabenti nusikaltėlį į Vorų Valdovo rūmus. Aš nuvažiavau iš paskos vežimaičiu. Bet jau vidury tilto atskubėjęs pasiuntinys paprašė tučtuojau apžiūrėti belaisvį. Jis buvo nebegyvas.
- Tikriausiai pakratė kojas iš baimės, - nusišaipė Veigas.
- Ne. Požymiai rodė širdies smūgį - pamėlusios lūpos, mirtinai išblyškęs veidas.
- Kur jis dabar? - paklausė Nialas.
- Lavoninėje.
- Norėčiau apžiūrėti kūną.
Simeonas ir Veigas nustebę įsmeigė į Nialą akis.
- Kuriam galui? - Tikriausiai Simeonas pagalvojo, ar tik jaunasis miesto valdytojas nejaučia liguisto susidomėjimo lavonais.
- Turiu šį tą išsiaiškinti, - atsakė Nialas.
- Ar tai kokia paslaptis? - pasidomėjo Veigas.
- Ne. - Nialas pasisuko į gydytoją, kuris valgė toliau. - Ar tam žmogui ant kaklo kabėjo grandinėlė su medalionu?
- Taip.
- Ar nuėmei medalioną?
- Ne. O kam? Jis toks pat, kaip ir šitas. - Simeonas bakstelėjo sau į krūtinę.
Nialas pašiurpo visu kūnu, lyg perkoštas ledinio vėjo.
- Tu nešioji jį ant kaklo?
- Taip. O ką, negalima?
- Gal galėčiau jį pamatyti? - Nialas ištiesė ranką, stengdamasis kalbėti ramiai, lyg niekur nieko.
Simeonas pastebimai sutriko. Tačiau vis dėlto kyštelėjo ranką po tunika, nusikabino auksinę grandinėlę per galvą ir padavė medalioną Nialui. Vos paėmęs iš gydytojo pakabutį, vaikinas staiga pajuto laikąs delne gyvą padarą - sakytum, nedidelį vabzdį. Jis skubiai numetė medalioną ant grindų, o po minutėlės vėl pakėlė. Šįkart gyvybės nebepajuto; tai buvo tiesiog metalo lydinio gabalėlis. Paklusdamas kažkokiam įgimtam instinktui, Nialas įmetė pakabutį į midaus taurę. Veigas ir Simeonas stebėjo jį, iš nuostabos išpūtę akis.
- Ką tu čia dabar darai? - neištvėręs pasmalsavo gydytojas.
Nialas ne iš karto ryžosi atsakyti - būgštavo, kad atsakymas draugams pasirodys neįtikėtinas. Pirmąją akimirką jis netgi pagalvojo, ar ne geriau būtų pameluoti, bet paskui nusprendė pasakyti tiesą.
- Mano manymu, trečiąjį nusikaltėlį nužudė būtent šitas daikčiukas. - Jis parodė į taurę.
Simeonas nieko nesuprasdamas papurtė galvą.
- Kodėl taip manai?
- O kodėl, tavo manymu, visi jie nešiojosi ant kaklo vienodus medalionus? Kaip papuošalą? Tai būtų kvaila. Užtektų pagauti vieną jų, ir likusius du būtų lengviau demaskuoti. Ne, tai ne papuošalas. Tai kažkoks siųstuvas, ryšio palaikymo priemonė.
Abu Nialo klausytojai sutartinai sužiuro į pakabutį midaus stiklinėje, apkibusį burbuliukais. Galiausiai Simeonas paklausė:
- Kas verčia tave taip galvoti?
- Tą, pirmąjį, medalioną nunešiau į Baltąjį bokštą.
- Aha, suprantu, - linktelėjo gydytojas.
Nialas leido Simeonui galvoti, kas tik patinka; tai išgelbėjo jį nuo tolimesnių aiškinimų.
- Bet kodėl įmetei pakabutį į stiklinę? - neatlyžo Veigas.
- Nes vynas - gyva substancija, kurios vibracija turėtų jį kažkaip paveikti.
- Bet juk siųstuvas negali žudyti, - išdrįso paprieštarauti Simeonas.
- Šitas, manyčiau, gali, - atsakė Nialas.
Tačiau Veigas vis nenurimo.
- Kodėl tu taip manai?
Akimirką Nialas galvojo, ar nepapasakojus jiems, ką jis šiandien patyrė Baltajame bokšte, bet paskui atsisakė šios minties. Pasakojimas atimtų pernelyg daug laiko, be to, vargu ar Veigas bei Simeonas juo patikėtų. Neišbandžius psichoskopo, suprasti jo veikimą neįmanoma.
- Tai tik spėjimas, - trumpai atsakė Nialas. - Todėl ir norėčiau apžiūrėti lavoną. - Jis pasisuko į Simeoną. - Ar eisi su manimi?
- Žinoma. Bet jeigu neprieštarausi, iš pradžių baigsiu valgyti. Numirėlis juk niekur nepabėgs.
- O taip, atsiprašau. - Nialui visai išgaravo iš galvos, kad Simeonas perdien nuo kojų nusivaręs. - Valgyk, neskubėk.
Suvokęs, kad ne itin mandagiai sušnekėjo, Simeonas pabandė pasitaisyti:
- Tu juk taip pat dar nebaigei vakarieniauti.
- Taip, žinoma. - Nialas prisivertė sukramtyti riekelę duonos su sviestu, tačiau apetito neatgavo.
Kol Veigas su Simeonu tuštino midaus ąsotį, jis apsimetė klausąs jų pokalbio. Bet iš tiesų vaikino mintys sukosi apie keistąjį medalioną ir žmogų soste, rodantį į jį pirštu. Jis netgi pagalvojo, kad neblogai dabar būtų pasikalbėjus su Dravigu - bendrauti su protingu voru buvo kur kas lengviau, negu su žmogumi. Juodarūbio žmogaus vaizdas taip aiškiai iškilo jam prieš akis, kad Nialas tarėsi įžiūrįs netgi vešlius antakius, smailėjančias ausis ir plėvėtus pirštus. Išsigandęs vaikinas papurtė galvą, vydamas šalin šiurpų vaizdą, ir išvydo burbuliukus midaus stiklinėje, kylančius aukštyn. Kūną stingdė neįprastas pasyvumas, artimas hipnozės būsenai.
Ūmai griausmingas bildesys išplėšė jį iš sąstingio. Nialas krūptelėjo, tarsi pabudęs iš gilaus miego, o po akimirkos nustebęs suprato, kad "bildesys" tebuvo nedrąsus Neftisės beldimas į duris.
- Atvyko ponas Dravigas, valdove, - pranešė mergina.
- Puiku. Kviesk jį čionai.
Dravigui įžengus į kambarį, Veigas ir Simeonas skubiai atsistojo, nedrįsdami toliau sėdėti voro akivaizdoje. Nialas galvos linktelėjimu priėmė pagarbų išmintingojo voro tūptelėjimą.
- Džiaugiuosi tave matydamas, Dravigai.
- Pajutau, kad nori mane matyti, todėl ir atėjau, - atsakė voras.
Veigas ir Simeonas vėl atsisėdo. Žinodamas, koks atgrasus vorams valgančių žmonių vaizdas, Nialas pasiūlė Dravigui:
- Eikime į kitą kambarį. - Išeidamas dar pasisuko į Neftisę: - Prašau pasakyti Džaritai, kad atneštų mano svečiams daugiau vyno.
Miegamąjį apšvietė skaisti mėnesiena, plūstanti pro langą, taip pat žėruojančios krosnyje anglys.
- Simeonas jau pranešė man, kad trečiasis žudikas mirė. Ar žinai, kaip tai atsitiko?
- Ne. Bet įtariu, kad jis buvo nužudytas.
- Ir aš taip manau.
Kurį laiką abu tylėjo. Kadangi jų protai buvo atviri vienas kitam, tyla nebuvo nesmagi. Paskui Nialas paklausė:
- Ar pažįsti šitą žmogų?
Klausimą jis palydėjo žmogaus juodais rūbais portretu, įsivaizdavęs jį mintyse; tai buvo tas pats, kas parodyti Dravigui fotografiją.
- Ne, - atsakė voras. - Kas jis?
- Tas, kuris pasiuntė žudikus.
- Tokiu atveju tavo paties gyvybė pavojuje, - pareiškė Dravigas. Šią išvadą jis padarė, akimirksniu perpratęs sudėtingą situaciją, ir Nialas dar sykį pasidžiaugė tiesioginio bendravimo pranašumu.
- Žinau, - atsakė jis.
- Privalai imtis tam tikrų atsargumo priemonių. Atsiųsiu sargybinius, kad saugotų įėjimą į tavo rūmus.
- Ačiū. - Nialui šis sumanymas ne itin patiko, bet teko pripažinti, kad sargyba iš tiesų reikalinga. Dabar į jo rūmus galėjo įeiti bet kas ir bet kada. Iki šios dienos miesto valdytojas jautėsi visiškai saugus. Tačiau žmogus, atsakingas už dviejų nusikaltėlių mirtį, ir pats lengvai gali tapti nusikaltimo auka.
- Tučtuojau duosiu atitinkamus nurodymus, - pasišovė Dravigas.
- Lukterėk. Yra dar šis tas, apie ką norėčiau su tavimi pasikalbėti. Ar žinai, kad Skorbas niekada nesiliovė žudęs ir ėdęs žmones?
- Ne! - Dravigas taip nustebo, kad buvo akivaizdu, jog neapsimeta.
- Mano brolis sako, kad apie tai žinojo daugelis miestiečių, įskaitant ir Sidoniją, Mirties Valdovo rūmų apsaugos viršininkę.
- Tada kodėl ji nepranešė? Ji bus nubausta.
- Ne. Nereikia jos kaltinti. Kaip ir visi kiti, Sidonija tikriausiai manė, kad Mirties Valdovas tai žino.
- Nesąmonė! - Dravigas vos tvardė įtūžį. - Mirties Valdovas davė tau žodį, o jos žodis šventas.
- Aš tai žinau. Tačiau miesto gyventojai to nesupranta. Turi praeiti kažkiek laiko, kol jie patikės.
O Dravigas jau pagavo kitą mintį, kurią dar tik ketino išreikšti Nialas.
- Ar Skorbas veikė vienas?
- Ne. Atrodo, jų buvo visa šutvė - artimiausieji Skorbo bičiuliai.
- Žinau, kas tai galėtų būti. Skorbas turėjo savo draugų ratą - visi kilę iš tos pačios Astigijos srities, kur garbinamas Juodasis Kalnų Dievas. Man sakė, kad jie kitatikiai, bet aš tuo niekada netikėjau. Tačiau dabar tikiu. Nusikaltėliai bus nubausti.
- Ar tai išmintinga? - suabejojo Nialas.
Dravigas parodė nesuprantąs klausimo.
- Ar nubaudus kelis vorus už žmonių žudymą, kiti vorai nepradės reikšti nepasitenkinimo? - patikslino savo mintį vaikinas.
- Privalome juos nuteisti. Juk jie nepakluso ne tik Mirties Valdovo valiai, bet ir pačios deivės valiai. Už tokį nusikaltimą baudžiama mirtimi.
Nialas nutylėjo: neturėjo nei ypatingo noro, nei priežasties ginti kruvinų Skorbo darbelių bendrininkus.
Dravigas suprato, kad pokalbis baigtas.
- Tau leidus, aš jau eisiu.
- Lukterėk. Eisiu su tavimi.
Neftisė tebebudėjo prie durų. Nialas paliepė jai pakviesti jo vežėjus.
- Jau keliausime? - stodamasis paklausė Simeonas.
Nialas pasisuko į Dravigą.
- Norėčiau, kad palydėtum mus iki ligoninės.
Voras mintimis perdavė impulsą, atitinkantį žmonėms įprastą linktelėjimą galva.
- Manau, tavo broliui taip pat būtų ne pro šalį važiuoti su mumis, - tarė Simeonas. - Reikia kažkaip gydyti jo nykštį.
- Vis dar kraujuoja? - nustebo Nialas. Iš tiesų nosinė, kuria Veigas buvo apsivyniojęs pirštą, buvo permirkusi krauju. Vos tik Veigas ją nurišo, iš žaizdos švirkštelėjo kraujas. - Kodėl kraujas nekreši?
- Spėju, kad kirvio ašmenys buvo sutepti kažkokia medžiaga, neleidžiančia kraujui krešėti. Ligoninėje yra vaistų, kurie turėtų padėti.
Naktis buvo giedra, šalta. Mėnulis kybojo beveik tiesiai virš galvos. Bičiuliai stabtelėjo priešais rūmus, laukdami vežimaičio, ir Nialas pažvelgė skersai aikštę ton pusėn, kur stovėjo namas, kuriame buvo nužudytas Skorbas. Begalinei jo nuostabai, namo ten nebebuvo - tik tuščia vieta tarp pastatų. Dravigas pasekė vaikino žvilgsnį.
- Namas nugriautas. Pastatas, kuriame įvykdyta voražudystė, laikomas suteršta vieta.
- Ar darbininkai kartais nerado švininio disko? - paklausė Nialas.
- Man niekas nieko nepranešė. Bet aš pasiteirausiu.
Simeonas, kuris galėjo girdėti tik Nialo žodžius, pasidomėjo:
- Manai, kad diskas - taip pat ryšio priemonė?
- Galbūt. Kur padėjai savąjį medalioną?
- Čia. - Gydytojas paplojo sau per kišenę.
- Būk atsargus. Tas daikčiukas gali būti labai pavojingas.
Pagaliau atskubėjo vežėjai, susisupę į kailinius. Nialas įlipo į vežimaitį, lydimas Veigo ir Simeono.
- Į ligoninę, - paliepė vaikinas vežėjams.
Dravigas nusekė paskui vežimaitį, palengva perstatinėdamas ilgas kojas. Net kai vežėjai pasileido bėgte, voras be vargo spėjo paskui juos.
Nialas žvilgtelėjo į brolį, sėdintį tarp jo ir gydytojo, paskui į jo apmuturiuotą ranką - Džarita davė ilgą audeklo juostą.
- Kaip jautiesi?
Veigas linksmai nusišiepė.
- Puikiai. - Jis kilstelėjo ranką. Tvarstis keliose vietose jau parudavo nuo kraujo. - Vis dar kraujuoja, bet šiaip viskas gerai.
Tačiau kol vežimaitis girgždėdamas dardėjo sušalusiu sniegu, Nialas sunerimęs stebėjo brolio veidą. Veigas atrodė liguistai išblyškęs, ir mėnesiena čia buvo niekuo dėta.
Priekinės ligoninės pastato durys buvo uždarytos, bet atsidarė, Nialui stipriau stumtelėjus. Simeonas nusivedė būrelį blausiai apšviestu koridoriumi, prakvipusiu chloruotomis kalkėmis bei vaistais. Pro duris kyštelėjo galvą moteris vergės drabužiais, bet pamačiusi vorą išsigando ir skubiai nėrė atgal. Gimdymo palatos durys buvo praviros, girdėjosi sunkus gimdyvės alsavimas. Koridoriaus gale Simeonas pasuko kairėn ir sustojo priešais paprastas medines duris, priekaištingai linguodamas galva.
- Juk liepiau pastatyti čia sargybinį. - Jis stumtelėjo duris ir ūmai sustojo ties slenksčiu. - O didžioji deive!
Nialas, stovėjęs gydytojui už nugaros, iš pradžių niekaip negalėjo įžiūrėti, kas jį taip apstulbino. Nedidelę pailgą patalpą baltai nudažytomis sienomis apšvietė viena vienintelė žvakelė, rusenanti nišoje kampe. Ant kablių sienose kabėjo balti chalatai. Kambario viduryje stovėjo du suolai, dar vienas - prie galinės sienos. Ant to trečiojo suolo kojomis į duris gulėjo lavonas. Tik geriau įsižiūrėjęs į jį, Nialas suprato, kas taip nustebino Simeoną. Lavonas buvo be galvos. Po akimirkos gydytojas jau klūpėjo prie kito numirėlio, tysančio tarp suolų.
Veigas dirstelėjo vidun per Nialo petį.
- Kas čia toks?
- Džudas, ligoninės sargas, - atsakė Simeonas. - Duokite man peilį.
Net blausioje šviesoje matėsi, kad mirusiojo veidas išpurtęs, dėmėtas nuo kraujosruvų, o lūpos šiurpiai prašieptos agonijoje.
Simeonas peiliu brūžino kažką po žmogaus smakru. Paskui papurtė galvą.
- Nieko nebus. Virvė taip stipriai užveržta, kad turėčiau perpjauti jam gerklę, kad ją nuimčiau. Šiaip ar taip, vis tiek jis jau nebegyvas.
Dravigas įsispraudė paskui vyrus pro duris, nors jo milžiniškas kūnas užėmė beveik visą patalpą, ir sustingo, žvelgdamas žemyn į begalvį lavoną.
- Tai žmogus, nusižudęs šiandien dieną.
- Matau, - atsakė Nialas. Jis pastebėjo įpjovimą rankoje, paliktą užnuodyto peilio.
- Kito žudiko kūnas pagrobtas, - pranešė Simeonas.
- Tu įsitikinęs, kad jis čia buvo? - paklausė Nialas.
- Taip. Prieš išeidamas pas tave, savo akimis mačiau, kaip jį čionai atnešė.
Veigas garsiai išreiškė mintį, kuri jau sukosi Nialo galvoje:
- O gal jis visai nebuvo miręs?
- Kurgi ne! Galvą guldau, kad buvo.
Nialas prisidegė nuo žvakės nišoje dar vieną žibintą ir nuleido jį prie pat grindų.
- Žiūrėkite. Kažkas išnešė galvą pro duris. - Ant medinių grindų tamsavo jau išdžiūvę kraujo lašai.
- O tai reiškia, kad pagrobėjų buvo mažiausiai trys, - pareiškė Simeonas.
- Kodėl trys? - nesuprato Veigas.
- Žmogus, nešęs nupjautą galvą, laikė ją už plaukų toliau nuo savęs, kad nesusiteptų krauju. Todėl ir spėju, kad pagrobėjų buvo trys - du nešė kūną, vienas galvą.
- Bet kam jiems prireikė numirėlio galvos?
Tuo tarpu Nialas, pasilenkęs prie pat grindų, išėjo iš kambario. Kraujo pėdsakas kirto koridorių įstrižai iki kitų durų. Atlapojęs tas duris, vaikinas išvydo nedidelį kiemelį, aptvertą aukšta siena. Kiemą aiškiai apšvietė mėnulis, dabar jau kabantis tiesiai virš galvos. Prie sienos riogsojo rąstų rietuvė, sniegas tarp durų ir rąstų buvo suplūktas daugelio žmonių kojų. Tačiau kraujo pėdsakas vedė per visą kiemą ir toliau pro surūdijusius geležinius vartus, šiek tiek pravirus. Sniegas šioje kiemo dalyje buvo gilus, nesutryptas. Jame aiškiai matėsi vieno žmogaus paliktos pėdos, einančios lygiagrečiai su kraujo lašų virtine.
Nialas parodė į pėdas sniege.
- Tik vienas žmogus.
Simeonas papurtė galvą.
- Neįtikėtina. Nebent numirėlis galėjo vaikščioti.
- Arba jis nebuvo miręs, - laikėsi savo nuomonės Veigas.
- Jis tikrai atrodė miręs, - pareiškė gydytojas, bet balsas išdavė, kad jis jau pradeda abejoti savo teisumu.
Tuoj už vartų kraujo pėdsakas nutrūko. Sniegas šaligatvyje buvo kietai sutryptas, ir žmogaus pėdsakų jame taip pat neliko.
- Tikriausiai bėglys atsitokėjo, kad varvantis kraujas palieka pėdsaką, - spėjo Nialas.
- Bet kaip jam pavyko sustabdyti kraujavimą? - nusistebėjo Veigas.
Simeonas nelinksmai prunkštelėjo.
- Apvertė galvą kaklu aukštyn ir pasikišo po pažastimi.
Mėnesiena nušvietė tuščią gatvę; tačiau kai kuriuose pastatuose degė šviesos. Veigas atsiklaupęs tyrinėjo sniegą. Nialas, pakankamai gerai pažinojęs brolį, tuoj suprato: pabudo medžioklės instinktas. Po kelių minučių Veigas atsitiesė, purtydamas galvą, ir parodė gatve žemyn.
- Manyčiau, bėglys nuėjo ta kryptimi. Bet spėju taip tik todėl, kad jis, mano manymu, nebūtų rizikavęs grįžti į pagrindinį prospektą.
- Gal iškviesti sargybą? - paklausė Dravigas.
Kadangi likusieji negalėjo girdėti voro klausimo, Nialas garsiai jį pakartojo. Simeonas neigiamai papurtė galvą.
- Jei bėglys supras, kad yra sekamas, pasislėps artimiausiame tuščiame name, ir mes niekada jo nesurasime.
O Veigas jau žingsniavo gatve, tolyn nuo pagrindiniojo prospekto, nudelbęs akis į sniegą; pakumpę pečiai bylojo apie įtampą ir susikaupimą, būdingą vien tikram medžiotojui. Jis bandė atsekti pėdsakus, pasikliaudamas savo intuicija - pojūčiu, primenančiu jautrią žvėries uoslę. Nialas lyg pakerėtas stebėjo brolį, žavėdamasis jo elgsena; brolio susikaupime jis matė tą ypatingąjį "įsigilinimą į save", taip gerai pažįstamą jam pačiam, visų asmens savybių sutraukimą į vieną tašką, kuris pažadina sąmonėje kažkokią slaptą galią.
Veigas stabtelėjo ties sankryža su siaura gatvele, tiksliau, skersgatviu. Kairėje stūksantys namai mėnulio šviesoje metė ryškų juodą šešėlį. Sniegas čia buvo nesutryptas; pusnyse matėsi tik kažkada praėjusio vilkinio voro pėdsakai. Tačiau Veigas sustojo skersgatvio viduryje, sukiodamas galvą kairėn ir dešinėn lyg pėdsekys šuo, užuodęs pėdsakus. O paskui staiga dingo pastatų šešėlyje.
- Pašvieskite man.
Nialas nunešė broliui savo žibintą, pridengtą stikliniu gaubtu. Paėmęs iš jo žibintą, Veigas atsiklaupė ant sniego. Ir staiga patenkintas šūktelėjo:
- Štai!
Jis iš tiesų aptiko pėdų virtinę, einančią kairiuoju šaligatviu. Nialas jau norėjo paklausti, kaip jis gali būti toks tikras, kad tai būtent jų ieškomo žmogaus pėdsakai, bet nutylėjo - svarbiausia, kad Veigas dėl to neabejoja. O Veigas kyštelėjo žibintą Nialui į rankas ir nuskubėjo toliau, susilenkęs bemaž dvilinkas.
Maždaug už šimto žingsnių skersgatvis išėjo į kitą platų prospektą, kertantį centrinę miesto aikštę iš rytų į vakarus. Sveikas protas sakė, kad bėglys negalėjo pasukti į rytus, aikštės link, kur jį iškart pastebėtų; dėl tos pačios priežasties vargu ar jis galėjo pasukti į vakarus ir toliau žingsniuoti prospektu. Liko vienintelė alternatyva - kirsti prospektą ir smukti į siaurą gatvelę, vedančią link upės. Čia sniegas ir vėl buvo sutryptas praeivių, taigi bėglio pėdsakų nesimatė. Persekiotojai vėl artėjo prie nugriauto namo, kuriame buvo nužudytas Skorbas, tik iš priešingos pusės. Nialas akimirkai net sustingo pagalvojęs, kad bėglys galėjo pasislėpti bet kuriame iš kelių dešimčių tuščių aplinkinių namų. Tačiau Veigas ryžtingai skubėjo toliau, o išėjęs į krantinę leidosi vos ne tekinas.
Pirmasis bėglį pamatė Nialas. Žmogus ėjo dešiniuoju gatvės pakraščiu link vieno iš mažesniųjų tiltų per upę, vedančių į vergų rajoną; nuo persekiotojų jį skyrė maždaug penkiasdešimt jardų. Kad tai tikrai jų ieškomas bėglys, niekam nekilo abejonių: žmogus nešėsi po pažastimi kažką, panašų į kopūsto gūžę. Nedrįsdamas šaukti, kad neišgąsdintų bėglio, Nialas tik perspėjamai kilstelėjo ranką ir parodė ton pusėn. Žmogus kėblino lėtai, krypuodamas lyg lėlė, tarytum šlubas abiejomis kojomis. Po akimirkos Nialas pajuto valios jėgos smūgį, pasiųstą Dravigo. Impulsas buvo toks galingas, kad net Nialas susiraukė. Jis tikėjosi pamatyti, kaip bėglys drėbsis ant žemės lyg pakirstas. Tačiau tas - neįtikėtina! - toliau žirgliojo nelanksčiomis kojomis ir jau pasiekė tilto vidurį. Dravigas taip pat atrodė apstulbęs: pirmą kartą jo gyvenime žmogus nepakluso voro valios komandai. Persekiotojų akivaizdoje bėglys užsikabarojo ant tilto parapeto. Ir vėl Dravigas pasiuntė žaibišką valios jėgos bangą, kuri neabejotinai turėjo partrenkti žmogų žemėn. Ir vėl nieko nepešė. Dar akimirka, ir bėglys stryktelėjo į vandenį; pliūkštelėjimą vėjas nunešė šalin.
Dravigas daugiau nebedvejojo. Keliais žingsniais perkirtęs krantinę, perlėkė neaukštą sienelę ir šoko žemyn į upę. Po kelių sekundžių ir Nialas pribėgo tą vietą, tikėdamasis pamatyti žmogų, spurdantį vandenyje ar galingose voro letenose. Tačiau išvydo tik Dravigą, stovintį upės viduryje - srovė toje vietoje buvo maždaug šešių pėdų gylio; voras dairėsi kairėn ir dešinėn, baisiausiai sutrikęs.
Vyrai galvotrūkčiais nubildėjo žemyn laipteliais, kurie leidosi nuo krantinės link grįsto tako palei upę. Lygiame lėtos tėkmės paviršiuje aiškiai atsispindėjo mėnesiena. Jei kas ir kėlė ratilus vandenyje, tai tik Dravigas.
- Tikriausiai jis plaukia po vandeniu, - tarstelėjo Veigas. Kurį laiką visi įdėmiai stebėjo upės paviršių, kol įsitikino, jog Veigo spėjimas klaidingas: joks žmogus negalėtų taip ilgai išsilaikyti po vandeniu be oro.
Tada Dravigas lėtai nubrido pasroviui, ir vyrų trijulė nusekė iš paskos juodan tilto šešėlin. Išniręs iš šešėlio, voras stabtelėjo ir staiga nėrė į vandenį. O po akimirkos vėl pasirodė, priekinėse letenose laikydamas žmogaus kūną. Kadangi kūnas, apverstas aukštyn kojomis, nejudėjo, buvo akivaizdu, kad bėglys arba miręs, arba be sąmonės. Dviem žingsniais pasiekęs krantą, Dravigas numetė žmogų ant plytelėmis grįsto tako. Kūnas garsiai dunkstelėjo į žemę. Žmogus, be jokios abejonės, buvo miręs. Tuščios akys spoksojo į dangų, burna buvo pražiota lyg žuvies. Dešinė ranka buvo sulenkta per alkūnę, tarsi spaustų prie šono galvą; tačiau pati galva dingo.
Priklaupęs šalia lavono, Simeonas pabaksnojo pirštu vienos akies voką, paskui sugnybo skruostą. Kai pagaliau pakėlė akis į draugus, jo veidas buvo mirtinai išblyškęs.
- Šis žmogus negyvas jau kelias valandas.
- Kaipgi? - beveik piktai nusistebėjo Veigas.
Simeonas paėmė kairiąją numirėlio ranką ir pabandė ją sulenkti.
- Žiūrėkite. Jau sumedėjęs. Lavonas pradeda stingti praėjus mažiausiai keturioms valandoms po mirties.
- Betgi mes visi matėme jį einantį! Mirusieji negali vaikščioti.
- Gal tu gali pasiūlyti kitą paaiškinimą?
Nialas taip pat pačiupinėjo lavono skruostą: kietas lyg šalta guma. Žmogaus veidas buvo išties atgrasus: sudribę skruostai, nuožulnus dvigubas smakras, storos lūpos ir trumpa nosis, primenanti kiaulės knyslę. Įveikęs pasibjaurėjimą, Nialas praplėšė tunikos priekį, apnuogindamas baltą beplaukę krūtinę. Tada parodė į medalioną, užkritusį ant gerklės.
- Štai kas jį nužudė.
- Kaip gali būti toks tikras? - nusistebėjo Simeonas.
- Štai, žiūrėk. - Vaikinas parodė jam apvalią raudoną dėmę virš širdies; beveik colio skersmens dėmė buvo panaši į nudegimo žymę. Paėmęs už medaliono, Nialas įtempė grandinėlę - medalionas tiksliai uždengė raudoną žymę. - Štai kodėl jis mirė nuo širdies smūgio.
Simeonas nesąmoningai kilstelėjo abi rankas prie krūtinės.
- O didžioji deive! Aš visą popietę nešiojau ant kaklo vieną iš tų pakabučių...
- Jis neturėjo priežasties žudyti tave, - nuramino bičiulį Nialas. - Atvirkščiai, tuo būtų tik išsidavęs.
- Kas tas "jis"? - iškart sukluso Veigas.
- Aš nežinau jo vardo. Bet tai kažkoks burtininkas. Tik burtininkas gali priversti mirusįjį vaikščioti... - Tardamas pastaruosius žodžius, Nialas staiga pritildė balsą, tarsi pajutęs, kad net kalbėti garsiai apie tą žmogų pavojinga.
O Simeonas nukabino medalioną nuo lavono kaklo ir padavė Nialui.
- Dabar jis bent jau nebeatgis.

Vos padėjęs galvą ant pagalvės, Nialas nugrimzdo į gilų miegą, netrikdomą jokių sapnų. Tačiau kai po poros valandų pabudo, jautėsi taip, tarsi ką tik išgyvenęs baisiausią košmarą. Be to, iškart pajuto, kad kambaryje, be jo, yra dar kažkas. Jis kilstelėjo galvą ir įsiklausė; jokio garso, tik vėjas stūgauja skersgatvyje už rūmų kampo. Nialas atsargiai siektelėjo lempos, rusenančios nišoje virš lovos, ir kilstelėjo dagtį. Geltona liepsna apšvietė tuščią kambarį. Tačiau užgniaužęs sukilusias emocijas ir grįžęs į vidinę tylą, vaikinas tebejuto, kad yra stebimas.
Jis pakilo iš lovos ir paėmė lempą iš nišos. Tada tyliai žengdamas basomis kojomis nuėjo į gretimą kambarį. Bet ten atsitokėjo, kad elgiasi juokingai, tipendamas ant pirštų galų. Paslaptingasis stebėtojas sekė jį iš viršaus ar iš kažkur kitur, pats būdamas anapus Nialo pojūčių ribos.
Midaus stiklinė tebestovėjo ant stalo. Dabar joje buvo du medalionai, vienas paimtas iš Simeono, kitas nukabintas nuo lavono prie upės. Vos išvydęs juos, vaikinas suprato, kokią padarė klaidą, sumesdamas juos kartu. Dabar siųstuvai stiprino vienas kito galią, kurdami gyvą jėgos lauką, kuris jautė kiekvieną jo veikimo ribose judantį objektą.
Nialas siektelėjo stiklinės, bet staiga atitraukė ranką. Kažkodėl pagalvojo, kad tai būtų tas pats, kas tiesti ranką į pasiruošusią pulti gyvatę. Tiesą sakant, medalionai su persipynusiomis grandinėlėmis tikrai buvo panašūs į dvi tarpusavyje susiraizgiusias gyvates; jie, sakytum, to ir telaukė, kad Nialas prie jų prisiliestų.
Iš pradžių jam šovė mintis nunešti klastinguosius pakabučius į Baltąjį bokštą, kur elektromagnetinis Stygmasterio laukas iškart juos nukenksmintų. Tačiau prisiminęs kiaurai košiantį vėją, Nialas atsisakė šios minties. Paskui jam toptelėjo į galvą kitas sprendimas. Rūsyje po rūmų vestibiuliu stovėjo keletas akmeninių indų, iškaltų iš kažkokios juodos, granitą primenančios uolienos; tie indai buvo tokie sunkūs, kad niekas net nebandė jų judinti. Jų paskirtis taip pat buvo nežinoma. Bet sykį vaikai žaisdami atrado vieną įdomią juodųjų urnų savybę: smeigtukai, adatos, smulkūs geležiniai daiktai taip tvirtai prilipdavo prie jų, kad paskui sunku būdavo atplėšti. Simeonas tąsyk pasakė Nialui, kad tie indai iškalti iš rūdos, vadinamos magnetitu.
Tik sukaupęs visą savo valią vaikinas pagaliau prisivertė ištiesti ranką ir paimti stiklinę. Iš galvos niekaip nelindo mintis, kad tiedu medalionai gyvi ir tuoj išsirangys iš stiklinės. Po kelių sekundžių ranka ėmė dilgčioti - tarytum mažos adatėlės badytų. Paėmęs į kitą ranką žibintą, Nialas išėjo į koridorių ir nusileido laiptais žemyn. Vestibiulyje buvo šilta, židinyje tebežėravo raudonos anglys. Jau prie pat rūsio durų dilgsėjimas rankoje virto stingdančiu maudimu - Nialas net sugniaužė tvirčiau stiklinę, kad neišmestų.
Tą akimirką jis staiga pajuto, kad stiklinės jėgos laukas stiprinamas dar ir iš išorės; kažkur mieste buvo dar vienas galingas laukas, kuris dabar sujungė savo galią su šių dviejų medalionų galiomis. Tuo pat metu Nialą tarytum apgaubė dulksva pilka šviesa, kurioje viskas ėmė atrodyti netikra. Žibinto nebereikėjo. Toji šviesa apšvietė kambarį lyg pirmasis pilkas aušros rūkas. Net jo paties žingsnių garsas atrodė be galo tolimas. Stumdamas rūsio duris, vaikinas ūmai susivokė kalenąs dantimis ir srūvąs prakaitu. Akimirkai jį apėmė nenugalimas noras pastatyti stiklinę ant žemės ir dumti iš čia kiek kojos neša. Pojūtis, kad šalia dar kažkas yra, taip sustiprėjo, kad atrodė, tas kažkas tuoj materializuosis iš oro tiesiai prieš jo akis. Nialas suvokė, kad tai nematomasis stebėtojas paleido į darbą visą savo jėgą, siekdamas palaužti jo savitvardą. Jeigu panašus įvykis būtų nutikęs jam prieš metus, jis tikriausiai nebūtų ištvėręs tokios įtampos. Tačiau bendraudamas su vorais, jis išmoko naudotis valios jėga, taip pat slaptąja galia, glūdinčia kiekvieno žmogaus esybės gelmėse. Nialas įsitempė, sukaupdamas valią, ir paniška baimė iškart atsitraukė - sakytum, nematomasis stebėtojas suprato, kad palaužti jo savitvardą neįmanoma.
Vaikinas nubėgo laiptais žemyn į rūsį. Tai buvo erdvi akmens plytomis išklota patalpa, kur kadaise buvo laikomas vynas. Dar prieš porą mėnesių čia buvo pilna surūdijusių stelažų ir butelių šukių. Dabar čia buvo laikomos maisto atsargos: ore tvyrojo rūkytos mėsos bei prieskonių kvapas. Palei galinę sieną stovėjo šeši juodo akmens indai, kiekvienas maždaug trijų pėdų aukščio. Mineralas, iš kurio jie buvo iškalti, buvo gyslotas, išvagotas rūdžių. Pastatęs ant grindų žibintą ir stiklinę, Nialas abiejomis rankomis ištraukė iš artimiausiojo indo kūgio pavidalo kamštį; kamštis buvo toks sunkus, kad jam net kvapo pritrūko. Padėjęs jį ant žemės, vaikinas pakėlė nuo grindų stiklinę ir grieždamas dantimis palenkė ją virš indo kaklelio. Medalionai įkrito vidun, dusliai žvangtelėję.
Pilkoji šviesa akimirksniu užgeso, ir Nialas pajuto, kaip jo viduje tarytum kas persistūmė. Tuo pat metu išnyko sąstingis, kaustęs ranką - ne pamažu, kaip būna, kai nutirpusioje galūnėje atsistato kraujotaka, bet akimirksniu, tarsi tas tirpulys buvo tik įsikalbėtas. Įtampa, nuo kurios kaukšėjo dantys, taip pat išnyko, ir kūnas iškart atsipalaidavo - taip staiga, kad Nialas vos išsilaikė ant kojų. Lipant laiptais į antrąjį aukštą, jam teko tvirtai kabintis į marmurinius turėklus, kad nenukristų, nes kojas gėlė lyg po ilgo sunkaus žygio pėsčiomis. Kol pagaliau nusigavo iki savo miegamojo, jis sverdėjo iš nuovargio lyg girtas. Bet įvirtęs atgal į lovą tuoj pajuto, kad niekas jo daugiau nebestebi. Net vėjo kaukimas lauke atrodė draugiškesnis. Vos užmerkęs akis, Nialas užmigo sunkiu miegu.

O kai krūptelėjęs pabudo, pamatė šalia stovinčią Džaritą; pro langą plūdo skaisti saulės šviesa.
- Kiek valandų?
- Jau dvi valandos, kaip išaušo.
- Reikėjo anksčiau mane pažadinti. - Nialas skubiai nusimetė antklodę.
- Dusyk buvau atėjusi, bet jūs taip giliai miegojote. Be to, šįryt nenumatytas Tarybos posėdis.
- Ačiū, Džarita.
Nialas tikėjosi, kad tarnaitė išeis, bet toji stovėjo kaip stovėjusi prie jo lovos. Na, žinoma, nori padėti savo šeimininkui nusiprausti ir apsirengti. Tai buvo viena iš priežasčių, dėl kurių jis nemėgo vėlai keltis. Požeminiame urve, kur Nialas praleido vaikystę ir paauglystę, buvo ankšta kaip riešuto kevale, tačiau vyrai ir moterys visuomet griežtai paisydavo padorumo reikalavimų. Čia, vorų mieste, buvo įprasta, kad tarnaitės padėtų savo ponams apsirengti ir nusirengti. Joms patikdavo trinti šeimininko kūną kvapniaisiais aliejais ir netgi lipti kartu su juo į vonią bei masažuoti jį šiltame vandenyje. Veigas atvirai mėgaudavosi šia paslauga, subūręs aplink save pačias dailiausias verges. Nialas neturėjo nieko prieš masažą, bet rengtis pageidavo vienas: kas gali būti kvailiau, negu sėdėti ir žiūrėti, kaip tau velka tuniką, auna sandalus? Štai kodėl jis paprastai keldavosi su aušra. Tačiau šįryt teko patenkinti Džaritos lūkesčius: Nialas suvokė, kad jei dabar atsisakys Džaritos paslaugų, ji supras tai kaip paniekinimą. Todėl jis pasyviai stovėjo, leisdamas kambarinei nuvilkti nuo jo tuniką, ilgumo iki kelių, kurią vilkėdavo lovoje, paskui atnešti dubenį šilto vandens ir kempine nuplauti jo kūną. Mergina triūsė su tokiu akivaizdžiu malonumu bei pasididžiavimu, kad Nialas net susigėdo savo nekantravimo.
Pasigirdo beldimas į duris, ir vidun kyštelėjo galvą Neftisė. Ji be galo nustebo, išvydusi Džaritą Nialo miegamajame, o pati Džarita svaigo iš džiaugsmo, kad ją aptiko klūpančią prie šeimininko kojų.
- Kas nutiko? - slėpdamas sumišimą, griežtai pasiteiravo Nialas.
- Atėjo daktaras, valdove.
- Pasakyk jam, kad tuoj ateisiu.
Nialui įėjus, Simeonas jau sėdėjo prie stalo ir gurkšnojo žolelių arbatą. Vaikinas rankos mostu perspėjo bičiulį, kad nesistotų.
- Kas atginė tave taip anksti?
- Tavo brolis. Jo pirštas kraujavo visą naktį - nepadėjo nė taukės kompresas. Teko susiūti žaizdą.
- Betgi tai tebuvo negilus įpjovimas, - nusistebėjo Nialas.
- Tas ir keisčiausia. Tikriausiai kirvio ašmenys buvo sutepti labai stipriu antikoaguliantu. Bet net ir tokiu atveju po dvylikos valandų žaizda būtų pradėjusi trauktis. Ar galėčiau pamatyti tą kirvį?
Neftisė, nugirdusi klausimą, neliepiama išskubėjo iš kambario ir po minutėlės grįžo, nešina kirviu, susuktu į maišinį audeklą.
- Dėl Dievo, būk atsargus, - perspėjo Nialas gydytoją. - Jis labai aštrus.
- Matau. - Simeonas pasilenkęs apžiūrinėjo ginklo ašmenis, bet nė nebandė jų liesti. - Nenuostabu, kad vienu smūgiu praskėlė Skorbui galvą. Ir kaip jiems pavyko šitaip išgaląsti kirvį? Metalas aukščiausios kokybės...
- Akivaizdu, kad jų civilizacija aukšto lygio, - tarstelėjo Nialas.
Simeonas nužvelgė vaikiną iš po vešlių antakių.
- Ar turi kokių duomenų apie tai, kas "jie" tokie?
- Tik spėliones. O tu?
- Pastebėjau vieną labai keistą dalyką, - prisipažino gydytojas. - Visų nusikaltėlių oda labai blyški. Tik sykį mačiau žmogų su tokia oda - tai buvo senis, kuris pamišęs dvidešimčiai metų užsirakino savo kambaryje.
- Toks įspūdis, tarsi tie žmonės gyveno po žeme, - pridūrė Nialas.
- Teisingai. - Gydytojas skvarbiai dėbtelėjo į jį. - Tai vis dėlto kažką žinai?
Nialas gūžtelėjo pečiais.
- Stygmasteris paporino man legendą apie būtybes, atkeliavusias į mūsų planetą iš žvaigždžių ir įsikūrusias po žeme, nes saulės šviesa joms buvo pražūtinga.
- Ar jis pasakė, kur būtent tos būtybės įsikūrė?
- Ne. Stygmasteris manė, kad tai tik pasaka.
Simeonas papurtė galvą.
- Galėčiau prisiekti, kad tie žmonės tikrai gyveno po žeme arba buvo laikomi kalėjime.
Džarita atnešė dar vieną arbatinį, sklidiną arbatos; tai buvo augalo, vadinamo deliumu, lapų nuoviras, pasižymintis nuostabiu aromatu; arbata buvo šiek tiek aitroko skonio, bet jis, sakytum, aštrino pojūčius. Pilstydama gėrimą į puodelius, Džarita tarė:
- Prašau atleisti, valdove, kad drįsau įsiterpti, bet jūsų laukia ponas Dravigas.
- Ko gi jis laukia? Kviesk, tegu įeina.
- Pasakiau jam, kad pusryčiaujate, ir jis atsakė, kad palauks.
Simeonas tuoj subruzdo, matyt, nesmagiai pasijutęs.
- Aš verčiau eisiu.
- Neskubėk. Jei Dravigas nori laukti, tegu laukia. Vorų kantrybė begalinė. Jis tik sutriks, jei mes dėl jo nutrauksime pusryčius.
Gydytojas smalsiai nužvelgė savo jaunąjį bičiulį.
- O tu, atrodo, puikiai supranti vorų būdą.
- Ne, nelabai. Manyčiau, kad joks žmogus nesugebėtų perprasti vorų proto vingrybes. Kažkuria prasme jų žinios yra gerokai gilesnės nei žmonių.
Simeonas užsitepė medaus ant dar šiltos duonos plutelės.
- Kaip manai, gal Dravigas galėtų mums pasakyti, iš kur atsirado šitie žmonės?
- Vargu. Jis jau sakė man, kad neturi nė menkiausio supratimo apie tai, kas jie tokie.
- Vis dėlto tiesiog neįtikėtina, kad niekas nežino, kas jie tokie ir kur gyvena.
- Simeonai, ką tu žinai apie žemes į šiaurę nuo vorų miesto? - staiga paklausė Nialas.
- Beveik nieko. Kalbama, kad tas kraštas pilnas visokiausių pavojų. Bet, kaip žinai, vabalų tarnai tik neseniai gavo teisę keliauti, kur nori. Ir tik keli iš mūsiškių yra pabuvoję toliau nuo miesto.
- Ir kokių gi pavojų pilnas tas kraštas?
- Girdėjau kalbas apie vabalą su tokiu tvirtu šarvu, kad jokiu ginklu nepramuši, ir tokiais galingais žiauturais, kad gali perkąsti plieninę ietį. Bet, turiu prisipažinti, nepažįstu nė vieno, kuris būtų tą siaubūną matęs.
- Net ir vabalų bombardyrų tarpe?
- Tikrai ne. Vabalai nemėgsta keliauti. Kalbama, kad kai kurie iš jų per visą gyvenimą nėra net nosies iškišę už miesto ribų. - Ištuštinęs puodelį, gydytojas pastatė jį ant stalo. - Na, verčiau jau eisiu. Pasakyk Veigui, kad tuoj pat atvyktų pas mane, jei iškils kokių problemų.
Atsisveikindami jiedu su Nialu susilietė dilbiais. Senio ranka buvo gyslota ir raumeninga. Jau uždėjęs delną ant durų rankenos, jis staiga stabtelėjo.
- Norėjau dar kai ko tavęs paklausti. Kodėl, tavo manymu, tas vaikščiojantis numirėlis nukirto savo bendrininko lavonui galvą ir išsinešė su savimi?
Nialas šyptelėjo.
- Dėl tos pačios priežasties, dėl kurios išsinešė ir savo paties galvą.
Simeonas suraukė kaktą.
- Savo paties galvą? Bet ji buvo jam ant pečių.
- Visai teisingai.
- Taip, bet kam jam prireikė tos galvos?
- Jam nereikėjo tos galvos, - atsakė Nialas. - Jis norėjo tik paslėpti ją, kad mes nesurastume. Ir jei nebūtume pagavę bėglio, abi galvos dabar gulėtų upės dugne.
- Bet kokia mums būtų nauda iš galvų?
- Galvoje yra smegenys, o smegenyse - informacija.
- Tik ne lavono smegenyse.
- Klysti, Simeonai. Žmogus, atsiuntęs tuos tris žudikus, yra burtininkas, raganius. Jis išmano daug paslapčių, nesuvokiamų mums. Vienintelis dalykas, kurio jis nežino - ką žinome mes. Todėl ir norėjo atsikratyti galvų.
Simeonas įdėmiai pažvelgė vaikinui į akis.
- Kas jau kas, o tu, manyčiau, žinai labai daug...
Gydytoją nutraukė Neftisė, išdygusi tarpduryje.
- Valdove, ponas Dravigas...
- Taip, žinau. - Nialas atsistojo. - Pasakyk jam, kad aš tuoj ateisiu. - Ir jis palydėjo Simeoną draugišku galvos linktelėjimu.
- Jūsų apsiaustas, valdove, - priminė Džarita.
Kantriai laukdamas, kol ji užsegs minkšto pilko apsiausto apykaklę, Nialas pastebėjo, kad kambarinės rankos užsibuvo ties jo kaklu kiek ilgiau, negu reikėjo - pastebėjo tai ir Neftisė. Paeiliui įsismelkęs į abiejų tarnaičių mintis, Nialas suprato, kad Džarita kaip tik ir siekė, kad Neftisė pastebėtų. Vaikinas netgi truputį sunerimo: pasirodo, jis tapo slaptos šių dviejų moterų konkurencijos objektu; leisdamas Džaritai jį rengti, jis tarsi šliūkštelėjo alyvos į ugnį. Todėl nelaukdamas, kol Džarita baigs lyginti apsiausto klostes, Nialas staigiai apsisuko ir išmovė pro duris.
Dravigas stovėjo vestibiulyje prie pat židinio, mėgaudamasis ugnies šiluma. Nialui pasirodžius laiptų viršuje, senasis voras ceremoningai pritūpė, reikšdamas pagarbą. Jų pasisveikinimas nebuvo panašus į žmonėse priimtą - telepatams vorams žmonių tarpusavio bendravimo formalumai buvo visiškai nesuprantami. Bet etiketas reikalavo, kad pirmas pokalbį pradėtų Nialas, todėl jis paklausė:
- Kas atvedė tave čionai tokią ankstyvą valandą?
- Mirties Valdovas kviečia tave atvykti į jos rūmus. - Tiesą sakant, Dravigas mintimis perdavė voratinklio vaizdą.
- Būtinai atvyksiu, - užtikrino vaikinas, tuo pat metu vildamasis, kad Dravigas nepastebėjo jo instinktyvaus išgąsčio. Nors teoriškai Nialas buvo Vorų Valdovo valdovas, jis niekaip neįstengė ištrinti iš atminties nemalonių įspūdžių, likusių po pirmųjų apsilankymų Vorų Valdovo rūmuose. Žingsniuodamas per vestibiulį link nišos, kur paliko šiltą paltą bei kailinius batus, jis lyg tarp kitko pasidomėjo: - Gal žinai, kodėl esu kviečiamas?
- Vorų Valdovas pageidauja, kad tu dalyvautum Skorbo nusikaltimo bendrininkų teisme.
Šįkart Nialas net nebandė slėpti savo sutrikimo.
- Kaip liudininkas?
- Tai nebūtina. Nusikaltėliai jau prisipažino.
- Tada kodėl ji nori, kad dalyvaučiau? - nustebo vaikinas.
- Kad paliudytum, jog ji visuomet laikosi duoto žodžio, - paaiškino Dravigas.
- Kada prasidės teismas?
- Kai tik tu atvyksi.
- O, prašau man atleisti, kad priverčiau laukti!
Bet jau audamasis batus Nialas sumojo, kad Dravigas jo atsiprašymo tikriausiai nesuprato. Vorų kalboje net nebuvo atitikmens žodžiui "laukti". Voras, kaip ir, pavyzdžiui, medis, nežino, kas yra laukimas.
Saulė maloniai šildė orą, nors tebepūtė žvarbus šiaurys; sniegas jau ėmė tirpti. Aikštėje būriavosi minios žmonių, nes šiandien buvo poilsio diena - dar viena naujovė, perimta iš vabalų bombardyrų miesto, kur žmonės šešias dienas dirbdavo, o septintąją ilsėdavosi. Vos pažinę miesto valdytoją, žmonės prasiskyrė, duodami jam kelią, ir suklaupė sniege, nuleidę galvas. Tas faktas, kad paskui Nialą sekė Dravigas, pagal etiketo reikalavimus atsilikęs nuo jo per porą žingsnių, tik didino žmonių pagarbą jaunajam valdovui. Ir Nialas eilinį kartą pagalvojo, kaip būtų gerai, jei galėtų vaikštinėti tarp savo pavaldinių neatpažintas.
Vos įžengęs į Vorų Valdovo rūmus, Nialas pajuto ten tvyrančią įtampą. Tai buvo labai keistas pojūtis - tarsi kapanotumeisi per kažkokius šaltus drebučius. Be abejo, įtampą jautė visi pastate esantys vorai: visi suvokė, kad čia netrukus įvyks kažkas labai svarbaus. Tikriausiai tais laikais, kai pasaulį valdė žmonija, panaši atmosfera tvyrodavo žudikų teismuose ar viešų egzekucijų metu.
Nialą šis pojūtis beveik fiziškai slėgė. Tamsiame koridoriuje jis pasisuko į Dravigą.
- Kas bus, jei paprašysiu Mirties Valdovo dovanoti nusikaltėliams gyvybę?
Dravigas atsakė net nesusimąstęs:
- Nepatarčiau šito prašyti.
- Nori pasakyti, ji vis tiek nesutiks?
- Ne. Ji sutiks. Bet patiems teisiamiesiems tai būtų gėdingiausias pažeminimas.
Nialas apstulbo.
- Kodėl?
- Nes tada jie turėtų būti dėkingi už savo gyvybę tam, ką laiko priešu. Jie mieliau pasirinktų mirtį.
Dabar Dravigas pirmas ėmė kopti laiptais, rodydamas kelią. Sekdamas jam iš paskos, Nialas veltui suko galvą, mėgindamas suprasti šį pastarąjį voragyvių mąstymo paradoksą: kad voras mieliau rinksis mirtį negu "priešo" malonę. Bet paskui, vėl pajutęs ore dusinančią įtampą, staiga viską suprato. Skirtingai negu žmonės, visi vorai palaikė tarpusavyje nuolatinį telepatinį ryšį. Todėl nusikaltęs voras jokiu būdu negalėtų užmiršti ar ignoruoti savo gentainių panieką, ir toji panieka galiausiai priverstų jį laikyti save pačiu niekingiausiu padaru, nevertu gyventi šiame pasaulyje...
Pastatas skendėjo beveik absoliučioje tamsoje. Visus langus dengė storas apdulkėjusių voratinklių sluoksnis, susikaupęs per šimtmečius. Didieji paradiniai rūmų laiptai buvo padaryti iš juodo marmuro, o sienas dengė medžiaga, panaši į juodą vulkaninį stiklą - tikriausiai kaip tik dėl to kažkuris iš seniai mirusių Vorų Valdovų išsirinko šį pastatą savo rezidencijai. Vorai instinktyviai veržėsi į tamsą: patamsyje jų tinklai tapdavo nematomi.
Ketvirtajame aukšte Dravigas stabtelėjo priešais plačias duris, apmuštas juoda oda ir nusmaigstytas varinėmis vinutėmis. Du vilkiniai vorai, sustingę abipus durų, nė nekrustelėjo, tarytum buvo ne gyvi padarai, o statulos. Tą patį galėjai pasakyti ir apie šviesiaplaukę merginą, kuri įsitempusi stovėjo priešais duris. Ji vilkėjo juodą uniformą, išryškinančią apnuogintas baltas rankas. Tai ir buvo Sidonija, Vorų Valdovo rūmų apsaugos viršininkė. Minutėlę ji žvelgė kažkur pro Nialą, tarsi jo neatpažindama - net nežymus vyzdžių krustelėjimas būtų palaikytas nedovanotinu drausmės pažeidimu. O paskui staiga apsigręžė ir atlapojo atvykusiems duris.
Erdvioje salėje anapus durų šviesos buvo tik tiek, kad įžiūrėtum dulkėtus voratinklius, dengiančius lubas bei sienas vientisu kilimu. Tolimajame salės gale nuo lubų iki grindų nukarę vertikalūs voratinkliai buvo tokie stori, kad labiau priminė sudžiaustytus žvejų tinklus ar persipynusius vijoklius. Nialas iškart pajuto, kad būtent iš ten jį stebi nematomos akys. Vaikinas priėjęs sustojo priešais tinklų rezginį, ir tuoj pat jo krūtinėje nuskambėjo Vorų Valdovo balsas:
- Sveikas atvykęs, deivės išrinktasis pasiuntiny.
O Nialas atsakė:
- Man garbė būti tavo akivaizdoje, o pasaulio valdove.
Kai akys priprato prie tamsos, vaikinas įžiūrėjo ir daugiau vorų, stovinčių palei sienas. Aštuonkojai padarai stovėjo lyg sustingę, taip susilieję su aplinka, kad tikrai atrodė beveik nematomi.
Tik staiga Nialas aiškiai išvydo visus menėje esančius vorus - nereikėjo net įtempti akių, stengiantis ką nors įžiūrėti tamsoje. Pirmąją akimirką jis pamanė, kad tai saulės spindulys prasiskverbė pro dulkėtus langus. Bet paskui suprato, kas iš tiesų atsitiko, ir net apstulbo iš netikėtumo. Pasirodo, Vorų Valdovas integravo jį į suvokimo tinklą menės ribose. Jam, žmogui, buvo suteikta aukščiausia garbė įsijungti į bendrąją sąmonę, jungiančią visus vorus.
Tam tikra prasme tai buvo nuostabiausias potyris Nialo gyvenime. Kaip ir visi žmonės, jis nuo gimimo gyvenimą regėjo tik iš savo taško, lyg koks užsisklendėlis, žiūrintis į pasaulį pro savo kamaraitės langą. Net artimai bendraudamas su kitais žmonėmis, jis visada suvokė savo vienišumą. Tačiau manė, kad tik toks ir tegali būti gyvenimas. O dabar staiga jis nustojo jaustis vienišas. Nialas tapo kitų būtybių visumos dalimi, ir jų buvimą suvokė taip pat aiškiai, kaip savąjį. Baugino tik tai, kad kažkur pradingo jo individualumo jausmas; jis iš tiesų tapo vorų visuma, supančia jį, ir jo asmenybė tarsi suskilo į dalis, kad visiems vorams tektų po dalelę. Tačiau kai Nialas, būgštaudamas dėl savo individualybės praradimo, pažvelgė į savo paties sielą, jis staiga su nuostaba pamatė, kad ta jo individualybė niekur nedingo - buvo ten, kur ir visada. Dingo tik įsitikinimas, kad jis yra jis. Ir tada jis suprato, kad niekada ir nebuvo Nialas, kad šis įsitikinimas buvo tik iliuzija. Nialas, tiesą sakant, buvo tik klaidingų suvokimų rinkinys.
Ši nepaprasta būsena, suprato jis, buvo didžiausia Vorų Valdovo dovana, bandymas pralaužti šimtmečius trukusį žmonių ir vorų nepasitikėjimą vienų kitais. O kadangi vorai instinktyviai bjaurisi žmonėmis, kaip ir dauguma žmonių jaučia pasibjaurėjimą vorais, šis integracijos į bendrąją vorų sąmonę aktas buvo taip pat ir stebėtino kilniadvasiškumo apraiška. Nialas ilgai negalėjo atsikvošėti, sujaudintas tokios malonės - ypač dabar, kai pagaliau suprato, kodėl vorai taip nemėgsta žmonių. Žmonės, susigūžę ankštuose savo ego kevaluose, visuomet galvojantys tik apie savo naudą, tikriausiai atrodė vorams pavojingi pamišėliai, visi iki vieno sergantys kažkokia beprotybės forma. Nenuostabu, kad vorai nesijautė kalti, jog pavertė žmones savo vergais: jų supratimu, žmonės, tokie akli ir buki, protiniu išsivystymu mažai kuo skyrėsi nuo avių.
Kadangi naujasis suvokimas leido jam, tarsi kokiam "garbės vorui", įsilieti į bendrąją vorų sąmonę, Nialas sužinojo dar vieną įdomų dalyką: kiekvienas voras turėjo dar ir savo individualiąją sąmonę. Ir todėl menėje esančių vorų proto turinys buvo Nialui nepasiekiamas, kaip ir jo mintys buvo nepasiekiamos vorams. Jis, aišku, galėjo atskleisti savo mintis, leisdamas joms "išsilieti"; bet užtektų tik sumažinti iki minimumo savo protinę energiją, ir joks voras niekada neįsiskverbtų į slaptas jo sąmonės gelmes.
Dabar, stovėdamas visiškoje tyloje priešais Vorų Valdovo voratinklį, Nialas netikėtai prisiminė patarlę, kurią Dravigas sykį pacitavo jam kaip vorų išminties esmę: "Tyla leidžia Laikui išgirsti jo paties balsą". Kadangi vorai tiesiogiai juto vienas kito egzistenciją, jie puikiai jautėsi tyloje; štai kodėl jie galėdavo dienų dienas, o kartais net savaites išlikti tylūs ir nejudrūs. Be to, suprato vaikinas, būtent dėl šios priežasties vorai buvo tokie ilgaamžiai: tyla duodavo jiems laiko atsinaujinti. Iš pradžių, stovėdamas vienui vienas didžiulės menės viduryje, užsidaręs savo paties ribotumo spąstuose, Nialas jautėsi nesmagiai, į galvą vis lindo baimingos mintys. O dabar jis jautėsi galįs kuo ramiausiai išstovėti čia kad ir kiaurus metus.
Pagaliau nustojęs stebėtis savo naująja būsena ir vėl nukreipęs dėmesį į aplinką, Nialas ėmė visai kitaip suvokti situaciją, kurioje atsidūrė. Juodas voratinklių tunelis kitame menės gale staiga tarsi tapo perregimas, ir vaikinas pirmąkart susiprotėjo, kad tas dulkėtas gijų raizginys - tai karališkas sostas, kuriame tūno Vorų Valdovas, sena vorė, apsupta savo dvariškių, vorų miesto valdančiosios tarybos; kiekviena iš tarėjų - visos jos buvo patelės - turėjo tinkle tikslią vietą. Išskyrus jas, taip pat Dravigą ir patį Nialą, menėje buvo dar šeši vorai patinai, išsirikiavę palei priešingą sieną. Būtent šis šešetas, suprato Nialas, ir buvo teisiamieji.
Perjungęs dėmesį į juos, vaikinas iškart pajuto, kad penki iš šešių tėra menkystos, puskarininkiai vorų kariaunoje. Jų vadas ir visų žygių įkvėpėjas buvo šeštasis, sargybos kapitonas, artimiausias Skorbo bičiulis. Šis voras buvo žemesnis ir smulkesnis už kitus, tačiau galingos kojos bei žnyplės bylojo apie milžinišką fizinę jėgą. Labiausiai Nialas nustebo sužinojęs, kad šis voras, kaip ir visi kiti, neturi vardo - kam vorams reikalingi vardai, jeigu jie sugeba akimirksniu atpažinti vienas kitą telepatiškai? Jei kuris iš jų norėdavo paminėti gentainį, kurio šalia nebuvo, jis tiesiog perduodavo mintimis to voro asmenybės vaizdą. Vardus, tokius, kaip Skorbas ar Dravigas, žymesniems vorams davė žmonės.
Nukreipęs dėmesį į šeštąjį vorą, Nialas pats įsitikino, kad vardas jam visai nereikalingas. Šis voras, sargybos kapitonas, atvyko iš tolimos provincijos anapus jūros ir buvo, galima sakyti, labai kilmingas: valdingumas, įgimtas jo šeimos bruožas, pelnė jam tam tikrą išskirtinę padėtį visuomenėje. Bet čia, vorų mieste, jo valdingumas tik sukėlė kitų vorų nepasitenkinimą, be to, jie nuolat šaipydavosi iš atvykėlio mažo ūgio. O kadangi kiekvienas voras vos ne labiausiai už viską pasaulyje troško pagarbos savo asmeniui, akiplėša iš pykčio dar labiau suįžūlėjo.
Palyginti su kapitonu, Skorbas buvo netašytas mulkis. Bet jis taip pat iš prigimties buvo linkęs įsakinėti, taigi jiedu puikiai tiko vienas kitam į porą. Tiesa, Skorbas niekuomet nesuprato, ko maištauja jo draugužis, nes pats buvo apsigimęs kareiva, nuolankumą ir drausmę laikąs gamtos dėsniu; tačiau jį be galo žavėjo "aristokratiška" bičiulio kilmė bei manieros.
Tarnaudami imperatoriškoje sargyboje, šiedu vorai nė sykio nepelnė jokių priekaištų; bet laisvu nuo tarnybos metu jiedu pramogaudavo, medžiodami ir kankindami žmones. Jų nedomino tie dvikojai, kurie buvo tik riebūs ir sultingi; jie gaudė tuos, kuriuose pajusdavo tam tikrą valią, asmeninę jėgą, polinkį į lyderiavimą. Numatytąją auką kraugeriai bičiuliai ilgai sekdavo, stebėdavo jos įpročius bei kasdieninį maršrutą ir kantriai laukdavo, kada pasitaikys proga šokti ant jos iš oro ir sugriebti visomis aštuoniomis letenomis. Jiems tai buvo pats didžiausias malonumas, kokį tik įmanoma patirti. Žmogžudžiai paralyžiuodavo aukos balso stygas, kad ji negalėtų nė cyptelėti, bet rankų ir kojų neliesdavo - mat pramogos esmė glūdėjo būtent beviltiškose žmogaus pastangose išsilaisvinti. Jausdami, kaip pašėlusiai rangosi letenose persigandęs belaisvis, jie patirdavo tokį neapsakomą pasitenkinimą, kokį žmogus gauna nebent iš sekso. Paskui auką nusinešdavo į kokį tuščią gerai apšviestą būstą ir leisdavo pabandyti pabėgti. Sykį vienam nelaimėliui netgi pavyko iššokti pro viršutiniojo aukšto langą - tikriausiai vylėsi, kad užsimušdamas išvengs kančių. Bet Skorbas, tūnojęs savo tinkle, spėjo pagauti jį anksčiau, negu vargšas atsitrenkė į šaligatvį - juk vorai sugeba pagal savo norą didinti ir mažinti kritimo greitį. Paskui jie valandų valandas kankino tą žmogų, kol galiausiai jis mirė iš baimės ir išsekimo. Draugužiai suėdė jį dar šiltą.
Visa tai Nialas sužinojo per vieną akimirką, žiūrėdamas į sargybos kapitoną: kadangi jis jau prisipažino, ši informacija buvo atvira jo gentainiams. Dabar Nialas nebesistebėjo, kodėl Skorbas ir jo bendrininkas taip pasipiktino, Mirties Valdovui paskelbus taiką tarp vorų ir žmonių. Juk naujoji santvarka atėmė iš jų patį saldžiausią, patį aštriausią potyrį gyvenime, malonumą, kuris jiems reiškė daugiau negu maistas ar gėrimas. Vis dėlto Skorbas buvo linkęs susitaikyti su nauja padėtimi; kadangi tokia buvo deivės valia, jis manė neturįs kito pasirinkimo. Maištą pakėlė jo draugužis "aristokratas". Nors jis taip pat gerbė deivės valią, tačiau mintis, kad nuo šiol su žmonėmis turės elgtis kaip su sau lygiais, jį varė iš proto. Juk kas yra žmonės? Dvikojai parazitai, Gamtos sukurti tik tam, kad vorai turėtų ką ėsti. Jei deivė ištisus šimtmečius leido žudyti žmones, kaip galėjo atsitikti, kad ji staiga apsigalvojo? Ne, ne, šis beprotiškas draudimas - tai tik dar viena Vorų Valdovo, nukaršusios ir galutinai nukvakusios senės, užgaida. Vadinasi, jos įsakymo galima ir nepaisyti.
Šiaip ar taip, Skorbui ir jo draugužiui nebuvo reikalo skubėti pratintis prie naujojo gyvenimo būdo. Jų slaptas sandėlis buvo pilnutėlis dar gyvos žmogienos. Voras budelis gali suleisti savo aukai nuodų, paralyžiuojančių nervų sistemą, bet nesukeliančių mirties. Suleidus pakankamą, ne per didelį ir ne per mažą nuodų kiekį, auka gali išgyventi pusę metų, neįstengdama nė mirktelėti, nė piršto pajudinti. Taigi abu vorai dar keletą mėnesių po taikos sutarties paskelbimo smaguriavo žmogiena, nesijausdami kalti, jog laužo įstatymus. O paskui penki Vorų Valdovo sargybos puskarininkiai aptiko užmirštą bendrą sandėlį, kuriame išliko apie dešimt paralyžiuotų žmonių kūnų, taip pat kelios kiaulės bei karvės. Pernešę laimikį į Skorbo slėptuvę, penki kapralai taip pat tapo dažnais slaptų naktinių puotų dalyviais. Vieną naktį kažkuris iš jų atsivilko leisgyvį vergą, ištiktą epilepsijos priepuolio, ir visi kaip vienas sutiko, kad šviežia žmogiena tokia gardi, kad būtų didžiausia nesąmonė atsisakyti malonumo bent retsykiais paskanauti vergo mėsos - tiesą sakant, vergų niekas nelaikė tikrais žmonėmis. Bet paskui žmonės, gyvenantys anapus upės, vis dažniau ėmė klajoti naktimis po vergų rajoną, o atpažinti, vergai tai ar ne vergai, buvo tiesiog neįmanoma. Tokiu būdu žingsnis po žingsnio, nė neketindami laužyti įstatymų, Skorbas ir jo bendrininkai grįžo prie senojo įpročio maitintis gyva žmogiena...
Visi šie faktai buvo vienu pliūpsniu perduoti Nialui tiesiai į protą per kelias minutes, tuoj po Vorų Valdovo pasveikinimo; nebuvo reikalo perdavinėti juos paeiliui, vieną po kito, kadangi visa informacija jau egzistavo Vorų Valdovo bei visų kitų menėje esančių vorų protuose. Tačiau Nialas suvokė, kad svarbiausioji kvotos dalis dar priešaky - formali, tačiau būtina teismo proceso dalis.
Iš pradžių stojo ilga tyla - vorų įsitikinimu, būtent tyla privalu pasitikti kiekvieną reikšmingą įvykį ar sprendimą. Leidęs sau atsipalaiduoti toje tyloje, Nialas patyrė širdį virpinantį džiugesį. Paskutinį kartą jis išgyveno kažką panašaus, kai drauge su Veigu bei judviejų pusbroliu Hrolfu keliavo po skruzdžių žemę ir aptiko seklų upelį, čiurlenantį akmenuota vaga. Tąsyk pirmą kartą gyvenime Nialas visu kūnu pasinėrė į vandenį, o paskui ilgai sėdėjo vidury upelio, žvelgdamas į raibuliuojantį paviršių, kupinas ramybės ir palaimos.
Pagaliau Vorų Valdovas kreipėsi į teisiamuosius:
- Jūs patys suvokiate, kad pažeidėte įstatymą ir pasityčiojote iš deivės valios. Kaip galėtumėte pateisinti savo elgesį?
Kaltinamieji neatsakė. Penki kapralai paprasčiausiai degė iš gėdos, negalėdami nė žodžio pratarti, o kapitonas tylėjo, ir tiek.
- Ar yra kokia nors priežastis, dėl kurios aš neturėčiau skelbti mirties nuosprendžio? - vėl paklausė Vorų Valdovas.
Po ilgos tylos atsakė kapitonas:
- Mano manymu, mirties nuosprendis būtų neteisingas.
- Kodėl?
- Nes mes nusikaltome netyčia. Mes pradėjome ėsti jau anksčiau nukenksmintus žmones. - Telepatinėje vorų kalboje "paralyžiuotas" ir "nukenksmintas" reiškė tą patį.
- Mes tai suprantame. Bet paskui jūs ėmėte pažeidinėti įstatymus, žudydami dar nenukenksmintus žmones.
- Tas tiesa, aš pažeidinėjau įstatymus. Bet mano šalyje Koreše kitokie įstatymai.
Čia įsiterpė Dravigas:
- Tu gyveni mūsų šalyje, o ne Koreše, todėl privalai paklusti mūsų įstatymams. O gal bandysi tai neigti?
Dravigo balse pasigirdo pykčio gaidelė. O kapitonas atsakė ramiai, abejingai:
- Neneigsiu. Bet manau, kad būtent šis įstatymas yra neteisingas.
- Kodėl? - Vorų Valdovo balsas taip pat tūžmingai virptelėjo.
- Šiame mieste esu svetimšalis. Jūs neturite teisės liepti man elgtis su dvikojais kaip su sau lygiais. Aš nelaikau dvikojų sau lygiais. Ir netikiu, kad jūs patys laikote juos sau lygiais.
Ūmai Nialą persmelkė dar vienas stulbinantis suvokimas. Vorų teisingumas skyrėsi nuo žmonių teisingumo viena esmine ypatybe. Nė vienas voras negalėjo būti nuteistas myriop prieš jo valią. Nubausti vorą mirtimi galima buvo tik tada, jeigu jis sutiko su tokiu nuosprendžiu. Kodėl? Priežastis buvo akivaizdi: vykdant egzekuciją prieš pasmerktojo valią, kiekvienas voras mieste drauge su juo išgyventų mirties baimę, kančią ir agoniją. Todėl reikėjo, kad nusikaltėlis būtų įsitikinęs savo kalte ir leistų save nubausti. O štai kapitonas, iš visko sprendžiant, neturėjo noro mirti. Taigi ar reikėjo stebėtis, ko taip niršta Vorų Valdovas ir Dravigas?
Bet Vorų Valdovas prabilo visiškai ramiai, demonstruodama neeilinę savitvardą:
- Tavo išvedžiojimai neturi nieko bendra su pateiktu kaltinimu. Aš prisiekiau, kad nuo šiol žmonės ir vorai gyvens taikoje. Tavo veiksmai sulaužė mano priesaiką. Todėl tu nusipelnei mirties.
Pastarasis argumentas buvo nenuginčijamas. Kapitonas atrodė įvarytas į kampą. Dabar jau jam tikriausiai teks pripažinti nuosprendžio teisingumą?
- Sutinku, kad mano veiksmai sulaužė tavo priesaiką. Bet tvirtinu, kad nusikaltimas buvo įvykdytas bausmę lengvinančiomis aplinkybėmis, - pareiškė užsispyrėlis kapitonas.
Tada Vorų Valdovas kreipėsi į kitus penkis teisiamuosius.
- Ar jūs sutinkate, kad nusipelnėte mirties?
Visi penki susigūžė, tuo išreikšdami sutikimą.
- Na, ką dabar pasakysi? - paklausė Vorų Valdovas kapitono.
- Nematau priežasties, kodėl turėčiau atsisakyti gyvenimo, pataikaudamas bailių valiai.
Ir tada Vorų Valdovas galutinai prarado kantrybę.
- Gana! Aš pavargau nuo tavo išsisukinėjimų! Tu nusipelnei tūkstančio mirčių. Nulenkite galvas!
Pastarasis įsakymas - ji dar buvo galima išversti kaip "atsiduokite mūsų valiai" arba "pasiruoškite mirti" - buvo ištartas tokiu grėsmingu tonu, kad menėje staiga tarytum sutemo. Penki puskarininkiai iškart nuolankiai pakluso, lyg nulenkdami galvas po budelio kirviu. Bet kapitonas, nors ir žinojo esąs beviltiškoje padėtyje, toliau reiškė atvirą nepaklusnumą. Vorų Valdovas ir Dravigas smogė vienu metu ir su tokia jėga, kad Nialas nejučia susigūžė: žmogų toks smūgis sutraiškytų kaip musę. Kapitonas nuvirto ant grindų ir liko gulėti, pasispaudęs kojas po pilvu ir taip įtempęs maištingą valią, kad aplink jį susidarė nematomas jėgos skydas. Vorų Valdovas ir Dravigas drauge pasiuntė į tą skydą neregėtai galingą impulsą, kuris turėjo pralaužti skydą ir sutraiškyti už jo pasislėpusį vorą. Tačiau smūgio banga, atšokusi nuo barjero, teko kitiems penkiems nuteistiesiems. Visi penki žuvo akimirksniu: tik pasigirdo traškėjimas, ir oras menėje staiga prisipildė aitraus vorų kraujo kvapo.
Nialas jautė, kaip jie miršta. Tai buvo keistas potyris. Laikas staiga tarsi sulėtėjo, ir tiesiai jam į smegenis plūstelėjo veržlus informacijos srautas - toks gausus, kad neįmanoma buvo viso to įsisavinti ar bent jau esmę suvokti. Bet Nialas instinktyviai suvokė, kas nutiko: mirties akimirką pasmerktieji iš naujo išgyveno visą savo gyvenimą. Tai buvo jaudinantis potyris, bet jame visiškai nebuvo siaubo, neišvengiamo, kaip iki tol manė Nialas, mirties palydovo. O paskui, maždaug po kelių minučių, nebeliko nieko, tik tamsa ir tuštuma.
O kapitonas tebekiūtojo ant grindų, apsisiautęs jėgos lauku; buvo akivaizdu, kad jis nė nemano taikytis su savo lemtimi. Dabar jis visą savo valią nukreipė į vieną tikslą: išgyventi. Stojo neilga pauzė. Vorų Valdovas žvelgė į maištininką su tūžminga panieka: tikriausiai jai atrodė neįtikėtina, kad voras gali pasirinkti gėdą ir nešlovę, atmesdamas garbingą mirtį. O paskui senoji vorė paliepė visiems tarybos nariams suvienyti savo jėgas ir pagaliau pribaigti nuteistąjį. Tai reiškė, kad dabar Valdovas ir taryba veiks ne kaip atskiri asmenys, bet suvienys savo pastangas vienam tikslui. Šią strateginę priemonę - vabalų bombardyrų tarnai vadino ją sudaugintųjų jėgų sąveika - galima buvo palyginti su veiksmais žmonių, kurie bendromis jėgomis imasi tarano, kai pavieniui neįstengia išlaužti durų.
Kapitonas tuoj sumojo, kas dabar bus, ir jo baimė taip išaugo, kad nustelbė aitrų kraujo dvoką. Tačiau netgi toji baimė buvo su išskaičiavimu: nuteistasis žinojo, kad siaubo vibracijos pasklis po visą miestą ir visi vorai taps prievartinio jo sunaikinimo liudininkais. Nialui tas voras buvo panašus į žmogų, kuris rėkia visu balsu, vildamasis suminkštinti bausmę. Bet kai tik pradėjo veikti sudaugintųjų jėgų sąveikos mechanizmas, kapitono siaubas nuslopo, užleisdamas vietą niūriam pasiryžimui išgyventi. Buvo šlykštu ir tuo pat metu įdomu stebėti, kaip pasmerktasis, įtempęs visą savo valią, stengiasi dar bent sekunde prailginti gyvenimą. Nialas pats pajuto prievartinės mirties siaubą - kaip juto ir visi vorai mieste. Suvienyta vorų valia veikė kaip kokios gigantiškos replės; atrodė neįtikėtina, kad koks nors gyvas padaras galėtų atsispirti tokiam spaudimui. Net penkių žuvusių vorų lavonai, patekę į gniuždančios jėgos lauką, ėmė traškėti ir skilti į dalis; kraujas plūstelėjo iš jų lyg vanduo iš suspaustos kempinės. Kapitono sąmonė taip pat sutraškėjo nuo spaudimo, ir Nialas vėl pasijuto užlietas informacijos srauto - begalės keisčiausių vaizdinių, lydinčių artėjančios mirties suvokimą. Vienas iš tų vaizdų buvo ypač ryškus: pilkas kvadratinis pastatas, apsuptas vešlios žalumos, tarp kurios žydėjo raudonos bei geltonos atogrąžų gėlės. Bet pastato viduje tvyrojo mėsinės kvapas, o ant sijų, remiančių stogą, lyg švytuoklės siūbavo sukabinti žmonių kūnai - visi susukti į vorų šilko kokonus.
Kai kraujo bala plėsdamasi pasiekė jo kojas, Nialas staiga suprato, kodėl suvienytai vorų valiai nepavyksta palaužti kapitono pasipriešinimo. Ogi todėl, kad menėje buvo jis, Nialas - žmogaus buvimas neleido Vorų Valdovui paleisti į darbą pačią brutaliausią jėgą, kuri tikrai pralaužtų kapitono gynybos skydą. Toks galios smūgis galėtų suskaldyti net ir menės sienas; tačiau tada žūtų ne tik kapitonas, bet ir Nialas. Vaikinas suvokė, kad yra tik vienas kelias liautis trukdžius: suvienyti savo valią su Vorų Valdovo valia, tokiu būdu įjungiant ją į vieningą jėgos tinklą. Tačiau jau tą pačią akimirką, kai ši mintis švystelėjo jo galvoje, Nialas tvirtai apsisprendė, kad jis šito nepadarys. Juk jis žmogus, ne voras. Galbūt tas kapitonas buvo bailus sadistas, mėgavęsis žmonių, Nialo brolių, kankinimu; bet jis nebuvo asmeninis Nialo priešas. Dalyvaudamas egzekucijoje, jis išduotų savo paties žmogiškumą.
Atrodė, jėgos laukų kautynės tęsėsi be galo ilgai. Bet iš tiesų visa tai truko tik kelias minutes, o gal net sekundes. O paskui staiga visiems tapo aišku, kad kapitonas laimėjo kovą už gyvybę. Nedalyvaujant Nialui, sunaikinti jį buvo neįmanoma. Vorų Valdovas atleido savo gniaužtus; tą patį padarė Dravigas ir kiti vorai. Kapitonas, nieko panašaus nesitikėjęs, iš inercijos perlėkė sukučiu per visą salę ir rėžėsi į sieną. Smūgis buvo toks stiprus, kad jis neteko sąmonės. Bet Vorų Valdovas nepasinaudojo nusikaltėlio bejėgiškumu, tiesiog stebėjo jį su gilia panieka. Praėjo kelios minutės, kol parkritęs voras sujudėjo. Paskui, tarsi supratęs, kad pavojus praėjo, pamažu atsistojo.
Kai Vorų Valdovas pagaliau prabilo, jos balsas buvo šaltas ir abejingas:
- Tu tučtuojau paliksi šį miestą ir niekada daugiau į jį nebegrįši. Bet nesitikėk pasiekti savo šalį jūra. Joks laivas negabens išdaviko, mirtį iškeitusio į nešlovę. O dabar keliauk.
Leisgyvis voras palengva nušliaužė link durų; kiekvienas jo judesys išdavė begalinį nuovargį. Tokioje būklėje bet kas galėjo jį nužudyti, net vaikas. Vorų Valdovo balsas skardėjo jam pavymui:
- Dabar tu esi už įstatymo ribų, ir kiekvienas turi teisę tave nudobti - aš leidžiu. Turėsi vienas ieškotis kelio namo, kaip įmanydamas.
Menės durys atsilapojo. Už jų stovėjo Sidonija. Kai leisgyvis voras pagaliau prašliaužė pro ją, mergina vėl uždarė duris. Tada Vorų Valdovas kreipėsi į Nialą.
- Tu nusprendei neatimti jam gyvybės. Toks buvo tavo sprendimas, ir aš su juo sutikau. Tačiau dabar mes tau nebeskolingi.
Užuomina buvo aiški: Nialas pats pasigailėjo žudiko ir tegu daugiau nesiskundžia, jei vėl ims dingti žmonės. Nialas žemai nusilenkė parodydamas, jog sutinka su tokia sąlyga. Nusilenkimas turėjo reikšti kartu ir atsiprašymą; Vorų Valdovas jį taip ir suprato. Tada, vėl lydimas Dravigo, Nialas pasuko link durų, atsargiai statydamas kojas, kad nepaslystų kraujo balose. Paklusdama kažkokiam negirdimam įsakymui, Sidonija atlapojo prieš juos duris ir vėl uždarė, Nialui ir Dravigui išėjus į koridorių. Nialas godžiai įkvėpė tyro oro. Jį jau pykino nuo vorų kraujo kvapo.
Sidonija stovėjo įsitempusi lyg styga, nutaisiusi bejausmį lėlės veidą; šviesūs plaukai iki pečių ir rausvi skruostai tik paryškino panašumą į lėlę. Bet kai Nialas stabtelėjo ties ja ir įsmeigė į ją akis, mergina smarkiai sunerimo, nors ir stengėsi neišsiduoti.
- Sidonija, norėčiau pasikalbėti su tavimi.
Mergina dar labiau nuraudo, bet daugiau niekuo neparodė išgirdusi Nialo žodžius.
- Prašyčiau eiti su manimi, - pridūrė Nialas.
Sidonija paklusniai nusekė paskui jį laiptais žemyn. Nialas juto merginos sutrikimą. Ji negalėjo įsivaizduoti, kodėl miesto valdovas staiga įsigeidė pasikalbėti su ja - nebent todėl, kad sužavėtas jos išvaizdos panoro to paties, ko ir jo brolis. Dravigas taip pat nieko nesuprato, bet iš mandagumo nedrįso skverbtis į jaunojo valdytojo mintis.
Lauke plieskė akinanti saulė. Šiaurinėje aikštės pusėje dar buvo galima įžiūrėti tolstančią voro figūrą: pasmerktasis kapitonas ropojo pagrindiniu prospektu link tilto, vedančio į vergų rajoną. Voro judesiai bylojo apie visišką išsekimą, tačiau jis šliaužė kiek įkabindamas, matyt, skubėjo palikti miestą, kol niekas nepasinaudojo Vorų Valdovo leidimu jį nudobti.
Nialas įsitaisė ant saulės įšildytos baliustrados ir parodė Sidonijai atsisėsti greta. Mergina nedrąsiai prisėdo, tarytum stovėti įsitempus jai buvo kur kas patogiau. Dravigas abejingai laukė: vorai sugeba sustingti vietoje, tarsi staiga suakmenėję.
- Ar gerai pažįsti miestą, Sidonija? - pasidomėjo Nialas.
- Manau, kad labai gerai, - atsakė mergina kapotu balsu - kaip žmogus, įpratęs komanduoti.
- Ar esi kada mačiusi pilką kvadratinį pastatą, apsuptą žalių krūmų ir raudonų bei geltonų gėlių? - Nialas papildė klausimą telepatiniu vaizdu.
Sidonija nudelbė akis į žemę, prikando lūpą, bet po minutėlės papurtė galvą.
- Ne, valdove.
Nialas matė, kad mergina kalba tiesą, bet juto ir nežymią abejonę. Kažkas tame vaizde visgi pasirodė jai pažįstama.
- Tu tuo įsitikinusi?
Sidonija nuraudo; matyt, pamanė, kad valdovas abejoja jos žodžiais. Ji buvo taip įpratusi prie nuolatinio vorų naršymo po jos sąmonę, kad nepajuto, kaip Nialas įsiskverbė į jos mintis.
- Taip, valdove.
- Tačiau gal bent numanai, kur tos vietos ieškoti?
Mergina suraukė kaktą.
- Štai toje miesto dalyje yra daug gėlių. - Ji kilstelėjo ranką ir parodė į rytus; kaip tik ton pusėn vedė prospektas, einantis pro Nialo rūmus.
- Toli nuo čia?
- Už dviejų trijų mylių.
Nialas pasisuko į Dravigą.
- Ar tu pažįsti tą miesto dalį?
- Ne. Niekada nesu turėjęs ten reikalų. Tas rajonas visai tuščias.
- Kodėl tuščias?
- Ten nėra namų, tinkamų gyventi žmonėms.
- Norėčiau ten apsilankyti. Ar vyksi su manimi?
Voras parodė sutinkąs. Tada Nialas vėl atsigręžė į Sidoniją.
- Norėčiau, kad ir tu mane lydėtum. Prašau ateiti į mano rūmus antrą valandą popiet.

Saulė skaisčiai švietė giedro dangaus žydrynėje. Patižusio sniego ploteliai užsiliko tik medžių ir pastatų šešėliuose; oras buvo pilnas skardaus čiurlenimo - tai vanduo sruvo nutekamaisiais grioviais. Saulė taip kaitino nugaras, kad Nialas su Simeonu nusivilko apsiaustus ir nešėsi juos, persimetę per ranką. Tik Sidonija kantriai kentėjo karštį - orumas neleido jai nederamai išsirengti. O Dravigas, kaip visada, atrodė nejautrus oro temperatūrai.
Leisdamasis į šią išvyką, Nialas pasikabino ant kaklo minčių veidrodį, kurį gavo iš Stygmasterio, pirmąsyk apsilankęs Baltajame bokšte. Tai buvo prietaisas, koordinuojantis mentalines smegenų, širdies ir saulės rezginio vibracijas ir tuo būdu stiprinantis koncentraciją, kuri, savo ruožtu, aštrino pojūčius. Nuo to laiko, kai tapo miesto valdovu, Nialas beveik nesinaudojo veidrodėliu, mat išsiaiškino, kad valios jėgą jis stiprina intuicijos sąskaita. Bet šiandien vis dėlto pasiėmė veidrodėlį - turėjo tam ypatingą priežastį. Pirmą kartą lankydamasis Baltajame bokšte, Nialas pasinaudojo minčių veidrodžiu, kad geriau įsimintų vorų miesto planą. Tąsyk visa miesto schema taip puikiai įsispaudė jo atmintyje, kad dabar jis galėjo matyti priešais save net smulkiausias brėžinio detales - pakako vien pasikabinti ant kaklo veidrodėlį ir užmerkti akis. Plane buvo pažymėta, kad rytinė miesto dalis tęsėsi iki žemesniųjų kalvų, grandine supančių vorų miestą. Pagrindinis tos dalies sektorius vadinosi "pramoninė zona". Būtent šis pavadinimas dabar labiausiai trikdė Nialą, o Dravigas su Simeonu, suprantama, niekuo negalėjo jam padėti. Nialas žinojo, kad pramonė - tai prekių gamyba; be to, iš istorijos pamokų, gautų Baltajame bokšte, prisiminė kadaise Žemėje buvus pramoninę revoliuciją. Bet štai jie jau beveik pasiekė tą miesto dalį, tačiau niekur nesimatė nei aprūkusių fabrikų, nei aukštų kaminų. Atvirkščiai, aplinkiniai pastatai buvo netgi žemesni negu miesto centre.
Smiltainio spalvos plentas, kuriuo traukė būrelis, atrodė naujutėlaitis, tarsi vakar nutiestas. Antroje dvidešimt pirmojo amžiaus pusėje asfaltas ir betonas užleido vietą presuotų akmens dulkių bei plastmasės mišiniui, kuris sukietėjęs virsdavo marmurą primenančia medžiaga, tik dukart tvirtesne. Štai kodėl kelias ir šaligatviai abipus jo atrodė nė kiek nenusidėvėję. Visi namai, taip pat parduotuvės ir įstaigos čia buvo pastatyti iš naujosios medžiagos, todėl išsilaikė kur kas geriau negu pastatai miesto centre. Pats rajonas atrodė švarus, tvarkingas, bet kažkodėl baisiai nuobodus.
Maždaug už mylios kelio komerciniai pastatai užleido vietą nedideliems visiškai vienodiems gyvenamiesiems namams iš raudonų plytų; kiekvieną namelį supo sodelis. Kadaise monotoniją čia gyvino tik įmantrūs raštai aplink langus bei duris; bet per prabėgusius amžius sodeliai virto vešlios augmenijos džiunglėmis, kai kur užkopusiomis net ant namų stogų. Vieną namą buvo kiaurai praaugęs didelis medis: viršūne pramušęs stogo čerpes, jis dabar šakomis gožė stogą. Nialas netvėrė smalsumu. Taip norėjosi palandžioti po tuos namelius, pažiūrėti, ar kartais jų ankstesnieji gyventojai nepaliko viduje kokių daiktų, liudijančių apie jų kasdienę buitį. Tačiau laiko buvo visai mažai - iki sutemų liko vos kelios valandos.
Nuėjus keliu dar apie mylią, kraštovaizdis vėl dramatiškai pasikeitė. Jau už kokio pusmylio nuo raudonųjų plytinių namelių abipus kelio sumirguliavo ryškios spalvos. Pasak miesto plano, būtent čia prasidėjo pramoninė zona. Tačiau pastatai atrodė taip, lyg specialiai pastatyti kažkokiam karnavalui ar poilsio parkui. Namai buvo išmūryti iš ryškiaspalvių plytų, dauguma jų buvo netgi ne stačiakampiai, o apvalūs ar trikampiai ir ne aukštesni kaip dviejų aukštų; dažniausiai pasitaikanti stogų dangos spalva - dėmelėmis pamarginta smaragdo žaluma. Kaip ir raudonųjų plytų mūriukus, šiuos neregėtus statinius supo vešli augmenija; skirtumas buvo tik tas, kad čia augo ne įprasti augalai, o prašmatnūs, sakytum, atvežti iš šiltųjų kraštų. Labiausiai į akis krito vijoklis plačiais žaliai geltonais lapais ir skaisčiai raudonais piltuvėlių pavidalo žiedais. Dažnas buvo čia ir mažesnis augalas skaisčiai žaliais lapais, apvaliais ir žvilgančiais; pastarojo žiedai buvo mėlyni. O virš šio vešlaus krūmyno stypsojo palmės, kokias Nialas matė tik Deltoje. Bendras vaizdas buvo tiesiog ekstravagantiškas - sakytum, šį parką sukūrė kažkoks juokdarys, sumanęs papokštauti.
Priėjus arčiau paaiškėjo, kad augalų kvapai puikumu nenusileidžia jų spalvoms. Sausmedžių, lelijų, rožių, prožirnių ir jacintų aromatai maišėsi su kažkokiu sodriu kvapu, primenančiu ką tik nupjautos žolės kvapą. Paskutinį kartą tokią aromatų gausybę Nialas buvo aptikęs Deltoje. Prisiminęs Deltą, jis iškart pasijuto nesmagiai. Bet kai Sidonija patraukė tiesiai per krūmų ir vijoklių tankmę, su neslepiamu pasitenkinimu lenkdama veidą prie gėlių, Nialas taip pat pasidavė pagundai pauostyti ir įsitikino, kad jų aromatas tiesiog nuostabus.
- Ar esi kada anksčiau čia buvusi? - paklausė jis Sidonijos.
- Taip. - Nialui pasirodė, kad mergina baimingai pašnairavo Dravigo pusėn.
- Ar čia visada tiek gėlių?
Ji sudvejojo.
- Manau, kad taip.
- Tada kodėl žmonės čia nesilanko? - nusistebėjo Nialas. - Čia taip gražu.
- Todėl... - Sidonija įtraukė giliai į save raudonojo piltuvėlio kvapą, - todėl, kad negerai, kai per daug malonu.
Mergina skaisčiai nuraudo, sutikusi nuostabos kupiną Nialo žvilgsnį. Bet jos reakcija viską paaiškino. Sidonija buvo karė, kuri didžiavosi savo drausmingumu ir savitvarda. O gėlių kvapai jaudino, žadino norą pasiduoti, atsipalaiduoti. Vorams toks tarnų elgesys, suprantama, buvo nepriimtinas.
Simeonas taip pat atidžiai apžiūrinėjo augalus, tik bešališku botaniko žvilgsniu.
- Kodėl jie žydi vidury žiemos? - paklausė gydytojo Nialas. - Gal vos pašildžius saulutei pamanė, kad jau pavasaris?
Simeonas suglumęs gūžtelėjo pečiais.
- Nežinau. Pirmąsyk gyvenime regiu tokį reiškinį.
- Net ir Deltoje nematei nieko panašaus?
- Delta - kas kita. Ten beveik kiekvieno augalo grožis - spąstai.
- O čia, manai, nėra spąstų?
- O ne! - svajingu balsu atsiliepė Sidonija, glostinėdama raudoną žiedą lyg naminį gyvūnėlį. - Kokie gi čia spąstai?
Nialas nusikabino nuo kaklo minčių veidrodį, kuris skaidė dėmesį, nukreipdamas jį į atskiras detales, ir iškart pajuto, kad Sidonija teisi. Gėlių kvapų įvairovė atrodė jaudinančiai nekalta ir džiaugsminga. O ir nuojauta sakė, kad čia tikrai nėra ko bijoti.
- Ar matei kada augalus, žydinčius viduržiemyje? - paklausė vaikinas Simeono.
- Mačiau, bet ne tokius. - Simeonas įdėmiai apžiūrinėjo storą žvilgantį lapelį. - Matai, lapai visžaliai. - Jis pačiupinėjo oranžinį žiedą, galbūt kažkokios nežinomos veislės rožę. Pasekęs gydytojo pavyzdžiu, Nialas įsitikino, kad žiedlapiai stori ir mėsingi. - Tokiam žiedui tikriausiai nebaisios šalnos.
Tada Nialas pasisuko į Dravigą.
- Gal tu ką nors žinai apie šiuos augalus?
- Mes, vorai, nesidomime gėlytėmis. - Atsakymas nuskambėjo šiek tiek pašaipiai; Nialas jau ir anksčiau pastebėjo, kad Dravigui nesvetimas santūrus humoro jausmas.
- Bet juk ne atsitiktinai žmonės pasodino tokias gėles tarp šių pastatų? - pratarė Simeonas.
Nialas galvojo apie tą patį. Iš arti keistieji statiniai atrodė taip, tarsi buvo sukurti specialiai vaikų žaidimo aikštelei: ryškios spalvos ir įmantrūs piešiniai žadino tokį pat jaudinantį džiugesį, kaip ir gėlės.
- Gal tai buvo pramoninės zonos vaikų lopšelis? - bandė spėti Nialas.
- Pramoninės zonos? Tai ir yra pramoninė zona?
- Taip pažymėta miesto plane.
Simeonas neskubėdamas linktelėjo.
- Tada viskas aišku. Senovėje būtent taip ir statydavo pramoninius kompleksus. Buvo manoma, neva pilkoje, niūrioje darbo aplinkoje darbininkus apima depresija; bet jei pagyvini, pagražini aplinką, žmonės ima dirbti uoliau. Mano senelis skaitė apie tai vienoje istorijos knygoje.
- Bet netgi tai nepaaiškina, kodėl čia gėlės žydi žiemą, - prikišo Nialas.
- Nepaaiškina. - Simeonas pauostė stambų auksaspalvį žiedą, primenantį milžinišką žioveinį. - Sutinku, kad tai labai keista.
- O gal šie augalai atvežti iš Deltos? - pasiūlė mintį Sidonija.
- Tais laikais Delta dar neegzistavo, - atsakė Nialas.
- Neegzistavo? - nustebo mergina; buvo akivaizdu, kad ji visai neišmano istorijos.
Lengvas vėjelis sujudino krūmus, ir susimaišę kvapai plūstelėjo svaiginančia banga. Neįveikiamai saldus aromatas virpino širdį, temdė akis, kėlė pagundą išsitiesti čia pat drėgnoje žolėje ir nusnūsti. Nialas sunkiai prisivertė vėl pasikabinti ant kaklo minčių veidrodį. Svajinga nuotaika iškart išsisklaidė ir atsiradęs pojūčių aiškumas atrodė beveik žiaurus, palyginti su ja. Džiugų susijaudinimą šluote nušlavė koncentruotos valios jėgos antplūdis, noras tučtuojau griebtis kokios nors praktinės veiklos.
- Jau vėlu. Reikia eiti toliau, - paragino Nialas.
Simeonas dūsaudamas nusigręžė nuo gėlių. Tačiau Sidonija atlošė pečius, atstatė krūtinę ir nužygiavo paskui savo valdovą ryžtingu žingsniu.
Simeono samprotavimai apie pramoninės zonos pagyvinimą, be abejo, buvo teisingi. Visi pastatai aplinkui atrodė tokie džiugūs, tokie linksmi, kartais net iki koktumo. Nialas pamėgino įsivaizduoti, kaip visa tai turėjo atrodyti anais laikais: lygios žalios vejos, spalvingi pastatai, skendintys gėlių margumyne - vos ne pasakų šalis. Simeonas parodė į keistą pastatą iš žalio akmens, panašų į kažkokį nežinomos rūšies kaktusą, išsikerojusį derlingoje žemėje.
Nialas nepatikliai palingavo galvą.
- Bet argi visa tai neįsipykdavo po dienos kitos? Anksčiau ar vėliau pripranti net prie margiausios aplinkos.
Simeonas tik gūžtelėjo pečiais.
- Senelis man nieko apie tai neminėjo.
Šiek tiek primerkęs akis, Nialas vėl ėmė studijuoti miesto planą, kurį įsiminė Baltajame bokšte. Argi ne nuostabu, kad su minčių veidrodžio pagalba galima atkurti atmintyje kiekvieną vaizdo detalę, tiksliai ir aiškiai, lyg žiūrėtum į nuotrauką? Pagalvojęs apie tai, Nialas dar kartą įsitikino, kad žmogaus atmintis išties kupina bauginančių slaptų galių. Taigi plane buvo pažymėta, kad pramoninė zona užėmė bemaž apvalų daugiau kaip dviejų mylių skersmens plotą. Buvo čia didelis ežeras, dabar jau apžėlęs nendrėmis, apsitraukęs maurais, bet vis dar traukiantis akį; taip pat pramonės muziejus bei administracijos pastatas, primenantis milžiniškų vargonų vamzdžius. Tačiau nė vienas iš šių pastatų nė iš tolo nebuvo panašus į pilką kvadratinį pastatą, kurio ieškojo Nialas ir jo palydovai. Pilka spalva tikrai būtų išsiskyrusi iš šio margumyno.
Bet štai praėję administracijos bloką, stūksantį komplekso centre, jie pamatė visai kitokius statinius. Gal nuomininkai nebegalėjo sau leisti daugiau prašmatnybių, gal projektuotojams pritrūko pinigų; šiaip ar taip, šioje rajono dalyje pasitaikydavo vis daugiau griežtų, grynai funkcionalių pastatų, kurių dauguma buvo sumūryti iš raudonų plytų. Staiga kažkur ties rytiniu rajono pakraščiu Nialas išvydo tai, kas privertė jo širdį virptelėti: iš už medžių pilkavo viršutiniai kvadratinio pastato aukštai.
- Žiūrėkite, ar tik ne tai, ko ieškome, - parodė vaikinas.
Simeonas abejodamas įsižiūrėjo į statinį.
- Sakyčiau, panašu į elektros stotį. Lygiai tokia pati yra kitoje miesto pusėje.
Ir tikrai, apėję pilkąjį pastatą iš kitos pusės, jie pamatė ten vandens bokštą. Iš pradžių Nialas pamanė, kad bus suklydęs. Bet kai būrelis pagaliau išnėrė iš šoninio takelio, vaikinas išvydo apatiniąją statinio dalį, kuri skendėjo vešlioje augmenijoje, apsipylusioje raudonais ir geltonais žiedais. Tą akimirką nuojauta jam aiškiai pasakė: tai ir yra Skorbo slėptuvė. Šaltos energijos virpesiai tarsi koks drebulys, sklindantis nuo Dravigo, bylojo, kad ir voras jaučia tą patį.
Jie prisiartino prie statinio iš užpakalinės pusės ir todėl atsidūrė priešais vientisą sieną, be durų, be langų. Be abejo, reikėjo kaip nors apeiti pastatą. Tačiau padaryti tai pasirodė ne taip jau paprasta: dygliuota gyvatvorė, juosianti visą rajoną iš rytų pusės, persipynė su krūmų bei medelių tankumynu aplink stotį. Priėjus arčiau paaiškėjo, kad toji gyvatvorė su styrančiais adatos aštrumo dygliais yra tokia aukšta, kad net ilgakojis Dravigas neįstengtų peržengti. Išeitį iš, sakytum, beviltiškos padėties rado Sidonija: išsitraukusi trumpą kardą, kurį visada segėjo prie diržo, jaunoji moteris drąsiai žengė į krūmų tankmę. Su kiekvienu smarkiu kirčiu šakos ir vijokliai krito jai po kojomis. Mažiau kaip per kelias minutes Sidonija praskynė kelią iki pastato sienos, palei kurią ėjo apžėlęs asfaltuotas takelis; takelis neleido augmenijai priartėti prie pat sienos, tad būrelis vargais negalais sugebėjo prasibrauti pro tankmę ir apeiti aplink pastatą .
Pagaliau jie atsidūrė priešais pilką fasadą su pustuziniu išdužusių langų bei masyviomis plieno durimis: melsvas žvilgantis metalas išliko nepaliestas rūdžių. Sprendžiant iš rankenos, durys buvo stumdomos ant ratukų. Nialas įtempė jėgas ir truktelėjo duris į šoną; sunki plieno plokštė čiūžtelėjo į šalį kokias keturias pėdas ir užsikirto. Nepaleisdama iš rankos kardo, Sidonija atsargiai žingtelėjo vidun. Bet vos tik ji peržengė slenkstį, Simeonas perspėjamai riktelėjo. Tą pačią akimirką iš tamsos statinio viduje kažkas iššoko. Smūgis parbloškė moterį ant nugaros, ir krisdama ji smarkiai trinktelėjo galva į betonines grindis. Tačiau būtent tai išgelbėjo jai gyvybę: voras, užšokęs ant bejausmio kūno, jau pasilenkė prie moters gerklės ir tikrai būtų suleidęs iltis, jei tik ji būtų krustelėjusi. Kadangi Sidonija nejudėjo, voras neryžtingai uždelsė - pakankamai ilgai, kad spėtų įsikišti Dravigas: kaip tik tą akimirką prasispraudęs pro krūmus ties pastato kampu, jis mintimis "riktelėjo" komandą sustoti. Apstulbęs užpuolikas sustingo. Bet kai Dravigas įsakė jam atsitraukti, įsakymui nepakluso ir toliau liko stovėti tarpduryje, grėsmingai atkišęs iltis. Nialas negalėjo patikėti savo akimis: jis pirmą kartą matė, kad voras ignoruotų viršesniojo nurodymą.
Geriau įsižiūrėjęs, vaikinas net suabejojo, ar tas padaras tarpduryje tikrai voras. Jo kojas dengė šarvai, panašūs į skorpiono; didžiulis juodas kūnas, taip pat padengtas šarvų plokštėmis, kaip miško blusos buvo apvalus, visai be juosmens, skiriančio daugumos vorų krūtinės ir pilvo sritis. Neturėjo jis ir galvos; akys bei iltys atrodė įsodintos tiesiai į nugarą. Didžiulis kūnas ir galingos kojos bylojo apie milžinišką fizinę jėgą, o žiauturai buvo tokie aštrūs, kad galėjo vienu judesiu nukąsti galvą vargšelei Sidonijai.
Dravigas nustėro ne mažiau už Nialą. Vyriausiasis Mirties Valdovo patarėjas buvo įpratęs, kad jo įsakymus vykdytų žaibiškai. Tiesiog neįtikėtina, kad šis netašytas išsigimėlis, labiau panašus į juodą vabalą negu į vorą, drįsta jam nepaklusti! Gal jis protiškai nesveikas arba paprasčiausiai neatpažįsta viršesniojo? Dravigas pasiuntė dar vieną įsakmų impulsą. Tačiau neregėtasis padaras toliau spoksojo į jį raudonai žvilgančiomis akimis, iš įtampos nežymiai virpindamas ūselius. Dravigo nekantravimas peraugo į pyktį ir galiausiai išsiveržė lauk tokia galinga valios jėgos banga, kad Nialas skausmingai susiraukė. Voras susigūžė ir atatupstas žengė žingsnį atgal. Kaip ir Dravigas, Nialas tikėjosi, kad dabar jis pasiduos ir paklus viršesniojo autoritetui. Tačiau bukas padaro užsispyrimas virto pykčiu, ir netikėtai jis kirto atgal valios jėga. Dravigas, visai to nesitikėjęs, sureagavo taip, lyg iš tiesų gavęs fizinį smūgį: dvi užpakalinės kojos palinko, žili plaukeliai ant kūno suvirpėjo lyg pašiaušti vėjo. Garbingasis voras įsiuto lyg patricijus, įžeistas prasčioko. Tačiau keistasis padaras net nesutriko: tikriausiai jis buvo ne šio miesto gyventojas. Jis žengė žingsnį į priekį ir sustingo virš bejausmio Sidonijos kūno, kovingai iškėlęs naguotas priekines letenas. Nialas sunerimęs pastebėjo, kad moteris sujudėjo, o paskui lėtai prasimerkė ir įsmeigė akis į plaukuotą pilvą, pakibusį virš jos. Laimei, akiplėša voras užmiršo ją, nukreipęs visą dėmesį į Dravigą.
Ir tada abu vorai susikovė, bandydami įveikti vienas kitą valios jėga. Dabar tai buvo jau ne vien apsikeitimas smūgiais, bet tikros grumtynės - valia prieš valią. Nialas pirmąsyk gyvenime stebėjo vorų susirėmimą ir pakerėtas to vaizdo neįstengė atplėšti akių nuo kovojančiųjų. Priešininkai tarytum apsisiautė energijos laukais, primenančiais jėgos linijas aplink magnetą. O tada tie du energijos laukai susitiko: efektas buvo toks pat, koks būna, suartinus du vienas kitą atstumiančius magneto polius. Susidūrusios jėgos linijos tarsi patamsėjo, sakytum, netgi tapo matomos plika akimi. Bet tai buvo tik iliuzija. Simeonas negalėjo matyti šių laukų; jis regėjo tik du vorus, stovinčius per keletą žingsnių vienas nuo kito ir palinkusius į priekį lyg prieš stiprų vėją. O Nialui jie buvo panašūs į du imtynininkus, bandančius pargriauti vienas kitą. Nialas matė jėgos laukus, nes pagavo Dravigo telepatinę bangą.
Matė jis ir tai, kad Dravigas jau nebetiko tokio pobūdžio kautynėms. Jis buvo daug senesnis už savo priešininką, be to, jam jau daug metų nebereikėjo jėga įrodinėti savo pranašumą. Nors valią Dravigas valdė meistriškai ir tiksliai lyg rapyrą, tačiau jam trūko brutalios jėgos; pastarąja ir naudojosi jo priešininkas, kurio agresyvi energija galingumu nenusileido kresno kūno fizinei jėgai. Be to, senojo išminčiaus padėtį silpnino įsitikinimas, kad šios kautynės - kažkokia nesąmonė, žeminanti jo orumą. Ir nors atrodė, kad abiejų vorų jėgos lygios, ir todėl nė vienas negali įgyti ar prarasti pranašumą, tačiau Nialas žinojo, kad Dravigo jėgos senka greičiau negu jo priešininko. Kas bus, jei Dravigas galiausiai bus priverstas atsitraukti? Nialas įsivaizdavo tai taip aiškiai, tarsi tai vyko jau dabar. Dravigui neliks kito būdo išsaugoti gyvybę, kaip tik ženklu parodžius, jog pasiduoda - šuo tokiu atveju pabruka uodegą. O išdidusis Dravigas šito niekada nepadarys. Netgi dabar, visą energiją atiduodamas kovai, jis pačia savo povyza spinduliavo tūžmingą neapykantą priešininkui, troškimą nubausti tą įžūlų išgamą, palaužti, pažeminti. O tai reiškė, kad kai galų gale jėgos jį paliks, Dravigas neišvengiamai žus. Vorui išties geriau mirti, negu pasiduoti priešininkui, kurį laiko žemesniu už save.
Ūmai Nialą persmelkė suvokimas, kad kvaila stovėti ir spoksoti, kai Dravigas grumiasi mirtinoje kovoje. Šitaip stypsodamas, jis elgiasi kaip paskutinis bailys! Ūmai sukilęs troškimas žūtbūt nugalėti priešą taip užvaldė vaikiną, kad ir jam kaip Dravigui mirtis staiga tapo nebebaisi. Įtampa privertė jį prisiminti minčių veidrodį, kuris dabar degino krūtinę lyg liepsna. Veidrodėlio išgaubtoji pusė buvo pasukta vidun ir atspindėjo mentalinę energiją atgal į kūną, tuo gilindama koncentracijos galią. Nialas kyštelėjo ranką po tunika, apsuko medalioną kita puse ir visą sukauptą galią nukreipė į Dravigo priešininką.
Voras net krūptelėjo, nesitikėjęs puolimo iš šono, ir pastebimai išsigando. O suvokęs, kad naujasis jo priešininkas - žmogus, keistasis padaras tiesiog apstulbo. Tačiau jo jėga buvo išties neįtikėtina. Voras įsitempė, priimdamas iššūkį, ir ėmė kovoti dviem frontais, nė per žingsnį nesitraukdamas nuo slenksčio. Nialas iškart pajuto, kaip kažkokia nematoma jėga ėmė stumti jį atgal, ir pirmąją akimirką pasijuto juokingai mažas, neatitinkantis "svorio" kategorijos. Bet paskui dar labiau susikaupė ir puolė, minčių veidrodžiu reguliuodamas valios jėgos kryptį. Veidrodis taip įkaito, kad ėmė deginti krūtinės odą, ir vaikinas pasigailėjo neišsitraukęs jo virš tunikos. Bet tuoj pat užmiršęs skausmą, jis sutelkė visą savo jėgą, stengdamasis atsispirti galingam spaudimui, kuris, atrodė, tuoj išvers jį iš kojų ir prispaus prie žemės.
Taip praslinko kelios minutės. Kova užsitęsė. Įsikišus Nialui, svetimasis voras nebegalėjo tikėtis pergalės; kad ir koks stiprus būdamas, jis vis dėlto neįstengė pereiti į puolimą iškart dviem frontais. Tačiau jėgų atremti priešininkų spaudimą jam tikrai užteko, ir Nialas jau susirūpino, ar dar ilgai jis pajėgs išlaikyti koncentruotą valią. Būtinybė palaikė jame tokią įtampą, kurios eilinėmis aplinkybėmis jis ir minutės neištvertų. Tačiau mėginti palaužti neregėtojo siaubūno valią buvo tolygu mėginti rankomis nuversti plytų sieną. Be to, jis jautė, kad jėgos jau senka.
Tik staiga, visiškai netikėtai, pasipriešinimas nutrūko. Neišlaikęs pusiausvyros, Nialas suklupo, ir tą pačią akimirką klaikus skausmas pervėrė jo pilvą lyg karšta balta liepsna. Vaikinas dirstelėjo žemyn, tikėdamasis pamatyti kraują, plūstantį pro tuniką, bet lengviau atsiduso: kraujo nebuvo. Užtat svetimasis voras svirduliavo atbulas, lyg apsvaigintas galingo smūgio. Tik po minutėlės Nialas suprato, kas gi iš tiesų nutiko: tai Sidonija susmeigė savo kardą vorui į pilvą ir dar trūktelėjo į šoną. Nialui bežiūrint, moteris ištraukė ginklą ir vikriai lyg akrobatė pasirito į šalį, išvengdama voro žnyplių, jau griebiančių ją už gerklės. Skausmas pilve, kaip paaiškėjo, buvo tik Nialo telepatinio kontakto su voru rezultatas.
Skirtingai nuo Nialo, iškart pasitraukusio iš kovos, Dravigas toliau spaudė sužeistą priešininką valios jėga - tai jis privertė siaubūną atsitraukti atgal. Tik staiga svetimasis voras drebėsi ant žemės, lyg pargriautas milžiniškos kuokos smūgio, ir liko gulėti - apsvaigęs, bejėgis, paplūdęs krauju. Dravigas akimirką žvelgė į pralaimėjusįjį su šaltu priešiškumu, paralyžiuodamas jį valia, o paskui priėjo arčiau, plačiai pražergė kojas ir susmeigė nuodingas iltis jam į galvą. Tokioje pozoje Dravigas prastovėjo porą sekundžių, kol suleido nuodus. Nialas nustėro ir pašiurpo, nesitikėjęs tokio žiaurumo; jam kažkodėl atrodė, kad Dravigas pasigailės bejėgio gentainio. Bet kai senasis voras pagaliau ištraukė iltis ir žingtelėjo atgal, Nialas trumpam įsismelkė į jo mintis ir staiga aiškiai suprato: senis nejautė nė menkiausio giminystės ryšio su užmuštuoju. Jam tai buvo tik pavojingas laukinis žvėris, vos jo paties nenužudęs. Todėl Dravigas nužudė jį be jokio gailesčio, kaip kad būtų pasielgęs ir tas padaras, jei būtų laimėjęs.
Tikriausiai nuodai buvo labai stiprūs: voras tik sykį mėšlungiškai truktelėjo, apsivertė ant nugaros ir sustingo, sukryžiavęs letenas ant pilvo. Simeonas priėjo arčiau ir ėmė smalsiai apžiūrinėti lavoną. Sidonija su pasišlykštėjimu suraukė nosį. Bet kai Dravigas pratarė: "Ačiū" - padėka buvo skirta tiek jai, tiek Nialui, - moteris nukaito lyg mokinukė. Ir tada Nialas suprato, kad Sidonija nedvejodama būtų paaukojusi gyvybę už Dravigą. Stengdamasis neparodyti, jog pastebėjo jos sumišimą - tada ji dar labiau sutriktų, - Nialas pasisuko į Simeoną.
- Kas tai per padaras? Voras?
- Ne visai taip. Šie gyviai vadinami vorais jaučiais, o mano tėvas vadindavo juos tiesiog vilkikais. Bet, manyčiau, jie vis dėlto priklauso kažkokiai vabalų rūšiai.
- Ar esi kada anksčiau tokį matęs?
- Žinoma. Vabalai bombardyrai kadaise laikė porelę - kaip darbinius gyvulius. Jie neįtikėtinai kvaili, bet nepaprastai stiprūs. Ir stebėtinai ištikimi. Tikriausiai Skorbas įsakė jam nieko neįleisti vidun, štai jis ir vykdė įsakymą. Jis ir patį Vorų Valdovą būtų užpuolęs.
- Ten, senojoje šachtoje, yra visa jų kolonija, - įsiterpė Sidonija, rodydama kažkur į rytus.
Kadangi didžiulis voro jaučio lavonas trukdė praeiti, Nialui ir Simeonui teko nutempti jį toliau nuo durų; kaip ir visi vorai, jis buvo stebėtinai lengvas, turint omeny jo gabaritus. Tada jiedu bendromis jėgomis nustūmė duris iki galo - griovelis, kuriuo važinėjo ratukai, buvo prisirinkęs rūdžių bei žvyro. Vos peržengę slenkstį, jie išvydo sudarkytą lavoną kraujo baloje. Tai buvo moteris, be galvos ir be kairiosios rankos. Drabužiai, vis dar aplipę voratinklio draiskanomis, buvo sukarpyti voro žiauturais ir tvarkingai sudėti šalia. Iš visko sprendžiant, nelaukti svečiai sutrukdė vorui žmogėdrai pietauti.
Nialas pakėlė akis į viršų. Blausioje šviesoje, spingsinčioje pro dulkėtus langelius, matėsi gal tuzinas kokonų, sukabintų ant sijų palubėje; figūrų kontūrai patvirtino, jog kokonuose žmonės. Kūnai nežymiai siūbavo skersvėjyje - visai kaip toje vizijoje, kurią Nialas regėjo, įsismelkęs į kapitono sąmonę. Neįtikėtina, kaip tiksliai tikrovė atitiko vaizdą, kuris sekundės daliai šmėkštelėjo kapitono atmintyje - sutapo net menkiausios smulkmenos. Tiesa, buvo vienas nežymus skirtumas. Tada Nialui pasirodė, kad slėptuvėje tvyro mėsinės dvokas, o iš tiesų čia kvepėjo tik drėgme ir pelėsiais. Betgi pagalvojus nieko nuostabaus, kad jis neužuodžia kraujo: juk voro uoslė kur kas jautresnė už žmogaus.
Jis pasisuko į Simeoną.
- Kaip manai, ar bent vienas iš jų gyvas?
- Ji buvo gyva, - atsakė gydytojas, rodydamas į begalvį moters lavoną ant grindų. - Antraip nebūtų priplūdę tiek kraujo.
Tada Nialas atsigręžė į Dravigą.
- Kaip tu manai, ar šiuos žmones dar galima išgelbėti?
Dravigas atsakė telepatiniu impulsu, reiškiančiu tą patį, ką žmogaus gūžtelėjimas pečiais.
Sandėlis, o tiksliau, plikas betoninis bunkeris buvo tuščias, išskyrus keletą dėžių, sukrautų tolimiausiame kampe. Žmonių kūnai kabaliavo aukštyn kojomis maždaug šešių pėdų aukštyje. Kiekvieną gaubė tankus pusiau perregimas šilko tinklas iš stebėtinai plonų siūlų, kur kas plonesnių už paprasto voratinklio gijas. Kai akys priprato prie patamsio, Nialas įžiūrėjo žmonių veidus pro galvas dengiantį šydą - vienas žmogus buvo netgi atsimerkęs.
- Štai šitas, sakyčiau, visai dar vaikas, - parodė Simeonas.
Kūnas, pakabintas toliausiai nuo įėjimo, buvo vos trijų pėdų ilgio. Pro ploną tinklą, gobtuvu dengianti galvą, matėsi tamsūs garbanoti plaukai. Ir Simeonas balsu ištarė mintį, kuri jau sukosi Nialo galvoje:
- Ar tai tik nebus tavo virėjos, kuo ji ten vardu, broliukas?
- Taip, gal ir Niros brolis. - Nialas kreipėsi į Dravigą. - Ar nebūtų galima jį kaip nors nukabinti?
Voras įsirėmė kojomis į sieną ir naguotomis priekinėmis letenomis siektelėjo kūnelio. Viena jų prisilaikydamas, kad neprarastų pusiausvyros, kita nutraukė giją, ant kurios kabėjo kokonas, ir mikliais čiuptuvais pagavo jį krentantį.
Nialas paėmė kūnelį iš voro letenų. Lipnus voratinklis iškart prikibo prie pirštų ir drabužių. Išnešęs vaiką į saulės šviesą, Nialas atsargiai paguldė jį ant grindų. Tinklas, dengiantis veidą, priminė lipnios gumos plėvelę ir niekaip nesidavė perplėšiamas. Tada vaikinas pasiskolino iš Sidonijos kardą, aštrų kaip skustuvas, atitraukė tinklą kiek įmanoma toliau nuo vaiko veido ir atsargiai perpjovė klijingas gijas. Kokone gulėjo maždaug septynerių metų berniukas. Jo veidas buvo mirtinai išbalęs, ir jis, rodėsi, jau nebekvėpavo. Tačiau kol Simeonas peiliu draskė tinklą, dengiantį ranką, Dravigas ištiesė čiuptuvus virš berniuko krūtinės ir užtikrintai pareiškė:
- Gyvas.
Po minutėlės ir Simeonas, pagaliau apčiuopęs vaiko pulsą, pranešė jaučiąs silpną plakimą.
Nialas uždėjo ranką ant šaltos berniuko kaktos.
- Ar yra koks nors būdas jį atgaivinti?
Bet gydytojas niūriai papurtė galvą.
- Nežinau. Jei šie nuodai paralyžiavo centrinę nervų sistemą, atitaisyti jų padarytą žalą tikriausiai bus neįmanoma. Štai šitas, manyčiau, jau nebegyvas. - Simeonas parodė veidą, panašų į kaukolę.
- Jis tikrai miręs? - paklausė Nialas Dravigo.
Dravigas pasistiebė, ištiesdamas čiuptuvus į siūbuojantį kūną.
- Ne. Dar gyvas. Visi šie žmonės dar gyvi, tik moteris pačiame gale jau arti mirties.
Ūmai visi krūptelėjo, išgąsdinti Sidonijos riksmo:
- Jis mirksi!
Kokonas, po kuriuo ji stovėjo, kabėjo ties pačiu sijos viduriu ir jį gerai apšvietė šviesa, plūstanti pro duris. Kūnelis buvo nedidelis, sakytum, paaugusio vaiko ar paauglio. Akys po veidą dengiančiu gazu buvo užmerktos. Nialas įdėmiai įsižiūrėjo į jį, bet nepastebėjo jokių kvėpavimo žymių.
- Tau kartais nepasivaideno, Sidonija?
- Tikrai ne, - užtikrino moteris. - Mačiau, kaip krustelėjo akių vokai.
Tada Nialas garsiai kreipėsi į žmogų, kabaliuojantį virš jo galvos:
- Jei girdi mane, pabandyk atsimerkti.
Nieko neįvyko. Kiek palaukęs, Nialas pakartojo prašymą, garsiau ir aiškiau. Šįsyk, nors ir po ilgos pauzės, akių vokai krustelėjo - nebuvo nė menkiausios abejonės.
- Matai! - apsidžiaugė Sidonija. - Jis gyvas.
- Tai ne jis, - atsiliepė Dravigas. - Tai moteriškos lyties žmogus.
Ūmai iš kito sandėlio galo atsklido džiaugsmingas Simeono šūksnis. Gydytojas apžiūrinėjo dėžes, sukrautas tolimajame sandėlio kampe.
- Ką ten radai, Simeonai?
- Medicinos įrangą - bent jau taip parašyta ant etiketės. Gal paskolintum man kardą, Sidonija? Pamėginsiu nuvožti dangtį.
Nialas pažvelgė į vaiką, gulintį ant betoninių grindų, ir staiga pajuto aštrų skausmą pakaušyje - tai buvo perspėjimas, kad jis per ilgai naudojasi minčių veidrodžiu. Vaikinas skubiai nusikabino prietaisėlį ir įsimetė į kišenę. Nuo ūmaus palengvėjimo net galva apsvaigo; jis jau spėjo užmiršti, kiek energijos sunaudoja minčių veidrodis. Kelioms sekundėms tamsa užliejo akis, galvoje suūžė, ir jis pajuto svyruojąs. Išsigandęs, kad gali nukristi, jis atsitūpė ir įsirėmė abiem rankom į grindis.
Netrukus tamsa išsisklaidė, ir jis vėl pamatė vaiko veidą. Tik staiga, visiškai netikėtai, Nialą persmelkė ledinis šaltis - tarsi kas būtų įmetęs jį į eketę, po ledu, pro kurį neprasiskverbia šviesa. Kartu su šalčiu grįžo vakarykštis šleikštulys ir nepaaiškinamas silpnumas, apėmęs jį po susidūrimo su Skorbo žudiku. Širdį sugniaužė nuojauta, kad įvyko kažkas baisaus. Nialas persigandęs apsidairė aplinkui ir lengviau atsiduso: viskas aplinkui atrodė normalu. Simeonas ir Sidonija mėgino atidaryti vieną iš dėžių, o Dravigas smalsiai stebeilijosi į ją. Akivaizdu, kad jie nieko nepastebėjo. Pro praviras duris matėsi krūmai, žvilgantys vėlyvos popietės saulėje. Bet, kas keisčiausia, tie krūmai tarytum virpėjo - toks įspūdis kartais susidaro, žiūrint pro kaitros miglą. Tuo tarpu pats Nialas taip šalo, kad turėjo sukąsti dantis, kad nebarškėtų. Be to, jis jautėsi keistai dirglus ir pažeidžiamas, tarytum kas nudyrė jam odą, palikdamas atviras nervų galūnes.
Saulės šviesa lauke viliote viliojo išeiti, tačiau Nialą kaustė toks nuovargis, kad jis neįstengė net atsistoti. Norėjosi atsigulti tiesiai ant grindų, užsimerkti. Tačiau nuojauta sakė, kad jeigu pasiduos šiam impulsui ir atsiguls, iškart sušals mirtinai. Mėšlungiškomis valios pastangomis vaikinas prisivertė atsisėsti, paskui atsiklaupti ir pamažu išsitiesti visu ūgiu. Bet vos tik atsistojo, kūnu nusirito silpnumo banga. Kovodamas su šleikštuliu, Nialas prisivertė žengti pustuzinį žingsnių iki durų ir pagaliau atsidūrė lauke.
Pirmas įspūdis buvo toks, tarsi stačia galva panėrus į šiltą vonią. Šiluma lauke buvo tokia pat netikėta ir nepaaiškinama, kaip šaltis, stingdęs jį vos prieš kelias akimirkas. Nialas su palengvėjimu atsiduso ir susverdėjęs įsikibo abiejomis rankomis į artimiausią krūmą, kad nenukristų. Šiluma pamažu skverbėsi į kūną, o galvoje tuo tarpu sukosi mintys. Kas gi atsitiko, klausė savęs Nialas. Skvarbi kaitra, kurią jis dabar juto, buvo ne vien tik saulės šiluma; tai buvo gyvybinė energija, kuri vertė širdį plakti smarkiau ir pripildė kraują malonaus jaudulio. O šaltis bunkerio viduje buvo ne fizinis šaltis: jis čiulpė iš jo gyvybinius syvus, stingdė širdį lyg grėsmės nuojauta.
Bet šaltis palaipsniui ištirpo, ir po kūną pasklido raminanti šiluma. Aplinkui virpėjo ir maišėsi energijos srautai - tarsi šiltas oras, plūstantis aukštyn iš tam tikrų ertmių žemėje. Tas virpesys maloniai kuteno nervus, ir susidarė įspūdis, kad kažkokie mažulyčiai burbuliukai sproginėjo ant odos. Užmerkęs akis, Nialas dar aiškiau pajuto nuo žemės kylančią energiją, kurią gėlės ir krūmai čiurkšlėmis švirkštė į orą. Todėl jis jautėsi taip, tarytum stovėtų po gaivinančiais fontano purslais.
Bet iš kur atsirado šie du prieštaringi pojūčiai - ledinis šaltis bunkerio viduje, sekinantis jėgas, ir gaivalinga šiluma lauke, tas jėgas atstatanti? Šiek tiek atsigavęs, Nialas nusprendė nedelsiant išsiaiškinti šio keisto reiškinio prigimtį. Sukaupęs visas jėgas, jis ryžtingai žingtelėjo per slenkstį į sandėlį. Kaip ir tikėjosi, jausmas buvo toks, tarytum pūkštelėtum į ledinį vandenį. Toks, bet kartu ir ne toks. Šaltas vanduo visų pirma stingdytų pėdas ir blauzdas. O šis mįslingas šaltis pirmiausia smogė į veidą ir pečius lyg žvarbus vėjas, pūstelėjęs iš viršaus. Nialui žengus vidun dar žingsnį, šaltis persmelkė viršugalvį, sutraukdamas odą taip, kad plaukai pasistojo piestu. Dar vienas žingsnis, ir nepaaiškinamas šaltis ėmė stingdyti kaktos, taip pat kaklo ir pečių odą. O kadangi vaikinas dabar stovėjo tiesiai po viduriniąja sija, ant kurios buvo sukabinti žmonių kūnai, atrodė logiška spėti, jog šaltis kažkaip susijęs su tais kūnais. Spėjimas pasitvirtino, kai žengus ketvirtą žingsnį, ėmė tirpti pakaušis bei sprandas. Nialui prireikė nemažų valios pastangų, kad prisiverstų vėl atsistoti tiesiai po kūnais; dabar jausmas buvo toks, lyg nuogas stovėtum lediniame lietuje.
Bet kodėl šie bejausmiai kūnai skleidžia tokį keistą šaltį? Nauja mįslė taip suintrigavo Nialą, kad jis užgniaužė pagundą tučtuojau grįžti atgal į saulės šviesą ir prisivertė stovėti po sija. Nejaugi įmanoma, kad šie leisgyviai kūnai kažkokiu būdu vogtų jo gyvybinę energiją? O jeigu taip, tai kodėl jo palydovai nieko panašaus nejaučia? Akimirkai šmėkštelėjo mintis pasikabinti minčių veidrodį, bet jis iškart atsisakė šio sumanymo - užteko vien įsivaizduoti, kokį skausmą sukels veidrodėlis dabartinėje nuovargio būsenoje. Todėl Nialas tik stipriai sumerkė akis ir suraukė kaktą, mėgindamas susikaupti. Iškart palengvėjo; jam pavyko pastatyti tam tikrą valios barjerą tarp savęs ir sukabintųjų kokonų. Tačiau šaltis vis tiek kaustė kūną, pečių raumenis net gėlė.
Būtent tą akimirką Nialas pastebėjo, kad jo pastangos patraukė Dravigo dėmesį. Voras taip įdėmiai įsispoksojo į jį, kad jam net plaukai pasišiaušė. Nialas dar spėjo nusistebėti - Dravigas niekada taip įžūliai nesielgdavo, - tik staiga jo galvoje plykstelėjo akinanti šviesa, o krūtinę taip sugniaužė, kad jis nebegalėjo nei įkvėpti, nei iškvėpti. Pirmąją akimirką Nialas pasijuto tarsi skęstąs ir sekundei pasidavė panikai. Bet kvėpavimas tuoj pat išsilygino, akyse prašviesėjo, ir jis atsitokėjo kabąs ant rankų Simeonui bei Sidonijai. Nialas skubiai įsirėmė kojomis į grindis ir atsitiesė - pasirodo, jis vos nenualpo. Tuo pat metu jis pastebėjo, kad šaltis kažkur dingo, oras bunkeryje maloniai šiltas.
- Kas nutiko? - paklausė Nialas kimtelėjusiu balsu.
- Nejaugi nesupratai, kad tave užpuolė? - nusistebėjo Dravigas.
Vaikinas papurtė galvą.
- Ne. Jutau tik šaltį. - Jis vis dar virpėjo, tarytum ką tik išlipęs iš ledinės upės.
- Tau buvo šalta, nes tave puolė. Kažkas siurbė tavo gyvybinę energiją.
Atsakydamas į klausimą, dar tik blykstelėjusį Nialo smegenyse, Dravigas parodė į kūną, siūbuojantį tiesiai vaikinui virš galvos. Tai buvo ta pati mergaitė, mirktelėjusi blakstienomis. Nialas užvertė galvą, mėgindamas įžiūrėti veidą pro vorų šilko kokoną.
- Bet juk ji be sąmonės.
- Teisingai. Ji be sąmonės. Tave užpuolė per ją. Turi pavojingą priešą.
Dravigui dar nebaigus aiškinti, Nialas ūmai be galo įpyko ant savęs už kvailumą. Juk viskas aišku kaip dukart du! Kaip jis iškart nesuprato?! Pamanęs, kad tai paralyžiuotieji čiulpia iš jo energiją, jis nebeieškojo kito paaiškinimo.
- O ką tu man padarei? - paklausė vaikinas Dravigo.
- Mėginau atakuoti užpuoliką per tavo sąmonę. Bet pavėlavau. Jis spėjo atsitraukti.
Judviejų pokalbį nutraukė Simeonas.
- Eime laukan, - paragino gydytojas Nialą. - Ten šilčiau.
Nialo nereikėjo ilgai įkalbinėti. Jis vis dar jautėsi sušalęs iki kaulų smegenų. Prilaikomas už alkūnės Simeono, vaikinas šiaip taip išklibinkščiavo laukan nutirpusiomis, neklusniomis kojomis. Saulei pašildžius veidą, iškart palengvėjo. Tačiau Nialas jautė, kad kažkas pasikeitė. Ore jau nebevirpėjo šilumos bangos; tai buvo įprasta žiemos popietės saulės šviesa. Krūmai tebešvytėjo stebuklingu spindesiu, bet ištiesęs ranką ir palietęs šakeles, vaikinas daugiau nebepajuto gaivių purslų lietaus. Jis atsigręžė į Dravigą.
- Gal galėtum nukabinti tą merginą?
- Žinoma.
Voras nėrė atgal į bunkerį ir netrukus grįžo, priešakinėse letenose laikydamas kokonan susuktą kūną, kurį paguldė ant žemės prie Nialo kojų.
- Prašyčiau kardą.
Paėmęs iš Sidonijos kardą, Nialas kiek įmanoma toliau atitraukė tinklą nuo merginos veido ir atsargiai perpjovė; tinklas prasiskyrė, traškėdamas lyg guma. Vaikinas prapjovė kokoną iki pat merginos liemens. Kaip jis ir tikėjosi, ji vilkėjo drobinę vergės tuniką. Simeonas smalsiai stebėjo, kaip Nialas kyštelėjo ranką po drabužiu. Tai, ko jis ieškojo, gulėjo tarp mažų plokščių krūtų: voratinklis, apgulęs kūną, neleido medalionui iškristi. Nialas nutraukė grandinėlę ir iškėlė medalioną ant delno.
Simeonas papurtė galvą, lyg negalėdamas patikėti savo akimis.
- Ką tu pasakysi, dar vienas... - Jis dviem pirštais suėmė merginos smakrą ir pasuko veidą į save. - Bet ji nepanaši į kitus.
Tai buvo tiesa. Nepažįstamosios plaukai buvo nukirpti trumpai lyg berniuko, tačiau veido bruožai buvo švelnūs, mergaitiški, įskaitant ir dailios formos noselę: Tik veidas atrodė tarsi vaškinis, o bekraujės lūpos buvo beveik baltos.
Simeonas nuplėšė dalį perregimo tinklo, išlaisvindamas merginos ranką, tada pridėjo nykštį jai prie riešo.
- Pulsas yra. - Gydytojas įdėmiai įsižiūrėjo į blyškų veidą. - Norėčiau žinoti, kaip ji čionai pateko.
- Kaip ir visi kiti, - atsakė Nialas. - Tikriausiai vaikštinėjo po miestą naktį. Jai pasisekė, kad jos dar nesuėdė.
- Klausyk, ar kartais ne dėl jos nužudytas Skorbas? - išsakė spėjimą Simeonas.
Ta pati mintis buvo šovusi ir Nialui.
- Gali būti.
- Jeigu taip, ji pavojinga.
- Pavojinga? - Vaikinas sutriko: leisgyvė mergaitė jam anaiptol neatrodė pavojinga.
- Ką tu žinai, gal jis viskam pasiryžęs, kad tik atgautų ją, - neatlyžo Simeonas.
Nialas gūžtelėjo pečiais.
- Ką gi, teks rizikuoti - kitos išeities nėra. - Jo balsas nuskambėjo kur kas tvirčiau, negu jis iš tiesų jautėsi. Jis pasisuko į Sidoniją. - Gal galėtum pasaugoti mergaitę iki mūsų sugrįžimo?
- Žinoma, valdove. Bet ar nebūtų paprasčiau, jei leistumėte man ją nešti?
- Nešti? - Tokia mintis Nialui net į galvą neatėjo. - Ji atrodo lengva kaip vaikas.
Sidonijos pastaba priminė jam vaiką, kuris tebegulėjo bunkerio viduje ant betoninių grindų. Saulė jau leidosi už medžių viršūnių, ir oras ėmė vėsti.
- Ne, merginą neš Dravigas. Bet gal tu galėtum paimti berniuką?
- Žinoma, valdove. - Sidonija pakėlė vaiką lengvai lyg lėlę ir rūpestingai pasidėjo jo galvą sau ant peties.
Pagaliau būrelis pasuko atgal į miestą, link pamažu grimztančios vakaruosna saulės. Nialui iš nuovargio maudė visą kūną. Iš šiaurės pūstelėjo žvarbus vėjas, todėl jis užsitraukė ant galvos gobtuvą ir glaudžiau susisiautė apsiaustą. Dienos įvykiai jį visai nualino, o nuovargis taip atbukino pojūčius, kad jis net nematė kelio, kuriuo ėjo - mechaniškai kilnojo apsunkusias kojas, nesidairydamas į šalis. Tačiau po tuo nuovargiu žėravo gilus pasitenkinimas; kas kartą, Nialui pažvelgus į vaiką Sidonijos glėbyje ar merginą, nešamą Dravigo, žėravimas smarkiau įsiplieksdavo. Dabar Nialas jau pradėjo suprasti, kas gi vis dėlto ištiko jį Skorbo slėptuvėje. Nusikabinęs nuo kaklo minčių veidrodį, jis akimirkai prarado sąmonę. Priešas, pasinaudojęs proga, įsisiurbė jam į protą lyg kokia nematoma dėlė. Tačiau tai buvo didelė klaida - priešas išsidavė. Šios jo klaidos dėka mergina, į kurią šiaip ieškotojai nebūtų atkreipę ypatingo dėmesio, dabar tapo jų įkaite. Taigi, kad ir koks pavojingas bei nenuspėjamas buvo tas žmogus, aišku buvo viena - jis taip pat darė klaidas...
Eidamas Nialas buvo taip giliai paskendęs savo mintyse, kad labai nustebo pamatęs, jog jie jau įžengė į pagrindinę miesto aikštę. Saulė leidosi už namų stogų vakarinėje miesto pusėje; tik viršutinioji Baltojo bokšto dalis dar atspindėjo auksinę saulėlydžio šviesą. Sniegas, dengęs aikštę, beveik visai nutirpo; jo liko tik ant žolės aplink Baltąjį bokštą.
Būreliui stabtelėjus rūmų laiptų apačioje, Nialas pamatė du vilkinius vorus, stovinčius sargyboje abipus paradinių durų.
- Ką jie čia veikia?
- Mirties Valdovas liepė jiems saugoti tavo rūmus, - atsakė Dravigas, - tam atvejui, jei kas nors iš Skorbo draugužių sumanytų atkeršyti.
- Prašau, perduok Mirties Valdovui, kad aš labai dėkingas už tokį rūpestį. - Dar prieš porą valandų vien mintis apie sargybą priešais jo rūmus Nialui būtų pasirodžiusi mažų mažiausiai juokinga; dabar apsauga iš tiesų teikė saugumo pojūtį.
Įžengęs į vestibiulį, jis pamatė Neftisę, kaip tik lipančią laiptais žemyn. Šypsena, kuria mergina pasitiko sugrįžusį šeimininką, bematant virto nuostabos išraiška: pro duris įžirgliojo Dravigas, nešinas paralyžiuota mergina. Iš paskos įėjo Sidonija su berniuku ant rankų.
- Ar Nira, virtuvės tarnaitė, vis dar čia? - paklausė Nialas.
- Taip, valdove, - patvirtino Neftisė.
- Pakviesk ją.
Dravigas nuleido savo nešulį ant kilimėlio priešais židinį; Sidonija paguldė šalia vaiką. Po minutėlės atskubėjo Nira. Vargšelė atrodė gerokai sunerimusi.
Nialas parodė į vaiką ant grindų.
- Ar tai tavo brolis?
Tarnaitė pažvelgė ten, kur jis rodė, ir jos sustingęs veidas staiga mirtinai išblyško. Nialas išsigando, kad ji tuoj nualps, ir paskubėjo nuraminti:
- Vaikas gyvas.
Nira suklykė ir parkrito ant kelių šalia berniuko. Įsitikinusi, kad jis tikrai kvėpuoja, stvėrė į glėbį ir apipylė veidą bučiniais. O paskui, didžiuliam Nialo sutrikimui, staiga pripuolė prie jo, pagriebė abi rankas ir prispaudė sau prie lūpų. Nialas išlaisvino vieną ranką ir švelniai paglostė merginos galvą.
- Gerai jau, gerai. Dabar belieka jį atgaivinti. - Jis pasisuko į Simeoną. - Ką tu patartum?
- Tegu išmaudo jį šiltoje vonioje, o paskui pamasažuoja rankas ir kojas. - Nialas pajuto, kad vilties gydytojo balse nebuvo nė lašo, tačiau susijaudinusi Nira to nepastebėjo.
Tuo tarpu Neftisė smalsiai apžiūrinėjo šalia gulinčią bejausmę merginą, kurios krūtinė pastebimai kilnojosi ir leidosi.
- Ji taip pat buvo skirta Skorbo pietums, - tarstelėjo Nialas. Neftisė krūptelėjo, bet vaikinas buvo pernelyg pavargęs, kad dėl to suktų galvą. - Noriu, kad paruoštum jai kambarį greta manojo ir paguldytum ją į pašildytą lovą. Kambario duris užrakink, kad niekas nelandžiotų.
Žvilgtelėjęs į blyškų merginos veidą, Nialas prisiminė medalioną. Skubiai atsiprašęs susirinkusiųjų, nusileido į rūsį. Ten buvo tamsu, bet jis paliko duris praviras ir pro jas sklindančioje menkoje šviesoje apgraibomis nusigavo iki urnos kampe. Vos išsiėmęs pakabutį iš kišenės, pirštų galiukais pajuto, kad tas daikčiukas jau nebe inertiškas - virpa, spurda lyg koks vabalas. Vaikinas abiejomis rankomis ištraukė sunkų kamštį ir įmetė į urną grandinėlę su medalionu. Grąžinęs kamštį į vietą, pajuto neįprastą lengvumą visame kūne.
Po valandos jis jau tysojo ant pagalvių savo kambaryje, šveisdamas upines krevetes, ką tik išvirtas Džaritos. Simeonas nuėjo padėti Nirai išmaudyti broliuką. Susijaudinusių balsų atgarsiai vestibiulyje pranešė, kad atvyko Niros tėvai: juos skubiai iškvietė į rūmus. Nialas pagalvojo, ar nevertėtų sukaupti jėgas, kiek dar liko, ir nueiti pažiūrėti, kas ten vyksta. Bet paskui nusprendė verčiau išgerti midaus stiklinę. Po dešimties minučių, Džaritai dengiant stalą vakarienei, į kambarį švytėdama džiaugsmu įpuolė Neftisė:
- Berniukas ką tik pramerkė akis...
Ji staiga užsikirto - tai Džarita energingai papurtė galvą ir parodė pirštu: Nialas gulėjo ant nugaros ir giliai miegojo.

Antra Dalis - „Gyvi miruoliai“

Toji naktis įsiminė Nialui dar vienu keistu nutikimu.
Jis pabudo tamsoje, šiltoje ir dusinančioje lyg sunki antklodė. Pirmąją akimirką jam netgi pasivaideno, kad jis ir vėl dykumoje, požeminėje oloje. Tačiau gęstančių anglių spragtelėjimas krosnyje grąžino į tikrovę: jis buvo rūmuose, savo kambaryje. Kurį laiką vaikinas įsitempęs gulėjo, laužydamas galvą, kas galėjo jį pažadinti. Gal koks garsas? Bet šeštasis pojūtis užtikrino, kad jis tikrai vienas kambaryje. Tada Nialas atsivertė ant nugaros ir įsmeigė akis į aksominę tamsą. Kažin kodėl taip sunku kvėpuoti? Širdis daužėsi lyg pašėlusi, kūnas buvo šlapias nuo prakaito.
Neišvengiamai mintys vėl ėmė suktis apie bunkerį su palubėje sukabintais žmonių kūnais. Nialas taip aiškiai įsivaizdavo tuos kokonus, kad beveik matė juos, siūbuojančius virš galvos čia, jo paties kambaryje. Šis reginys net ir dienos šviesoje buvo ganėtinai nemalonus. Dabar, vidury nakties, vaikinas nejučia ėmė įsivaizduoti, kaip turėjo jaustis auka, kai voras staiga užšoko ant jos, sustingdė valios jėga, susmeigė į kūną iltis ir suleido nuodų, sukeliančių visišką paralyžių. Nesunku buvo suprasti, ką išgyveno nelaimingasis tuo metu, kai voras nešėsi jį, visiškai sąmoningą, į slėptuvę, suko į lipnaus šilko kokoną ir kabino galva žemyn - o žmogus visą tą laiką suvokė, kad bus suėstas gyvas. Mintis buvo tokia kraupi, kad Nialas susiraukė, tarsi pervertas skausmo.
Jis, aišku, suvokė, kad kvaila kankinti save tokiais vaizdiniais, kad dienos šviesoje jie išnyks lyg košmariškas sapnas. Tačiau net ir pastaroji mintis kankino nė kiek ne mažiau: juk Nialas gerai žinojo, kad visas šis siaubas realus ir niekur nedings. Galų gale valios pastangomis atpalaidavęs raumenis ir sulėtinęs širdies plakimą, vaikinas atkūrė savyje taikos ir ramybės būseną. Kai į kambarį ėmė skverbtis pilka aušros šviesa, jis pasijuto vėl grimztąs į miegą.
Sapnas, kurį jis tuoj po to susapnavo, buvo tiesiog stebėtinai tikroviškas. Nialas tarytum stovėjo lauke priešais rūmus, oras buvo pilnas sūkuriuojančių snaigių, kurios tirpo, nusileidusios jam ant skruostų. Jis mėgino atidaryti duris, bet jos kažkodėl buvo užsklęstos iš vidaus. Paskui viduje pasigirdo žingsniai, ir kažkas atšovė skląstį. Durys prasivėrė. Už jų stovėjo Nialo tėvas. Motina, persilenkusi per baliustradą laiptų viršuje, garsiai šūktelėjo: "Kas ten?" O tėvas atsakė: "Nialas grižo. Jis ieškojo raganiaus". Ulfo atsakymas apstulbino vaikiną: iš kur tėvas gali žinoti apie raganių, jeigu jis mirė anksčiau, negu Nialas atvyko į vorų miestą? Suvokęs, kad tėvas juk jau seniai miręs, vaikinas staiga atsitokėjo sapnuojąs. Jis įdėmiai įsižiūrėjo į Ulfą, ieškodamas kokių nors požymių, išduodančių jo nerealumą; tačiau tėvas atrodė tikresnis už tikrą. Barzda ir ūsai pastebimai žilstelėję per paskutiniuosius gyvenimo metus, ant pečių - tas pats nutrintas vikšro odos apsiaustas, kurį jis dėvėjo kelionėje į Dirą. Vestibiulis, kur jie stovėjo, taip pat atrodė įprastai; Nialas netgi pridėjo pirštą prie margai žalio marmuro sienos: kaip ir reikėjo tikėtis, siena buvo šalta ir tvirta. Tada jis žvilgtelėjo į grindis, kurios tikrovėje buvo pagamintos iš tokio pat žalio marmuro, ir pergalingai šyptelėjo: grindys buvo išklotos trikampėmis į granitą panašaus akmens plokštėmis. Štai ir akivaizdus įrodymas, kad visa tai tik sapnas. Bet tokiu atveju kurgi jis pats? Atsakymas taip pat atrodė akivaizdus: miega savo lovoje. Nialas pagūžčiojo pečiais, norėdamas įsitikinti, kad tikrai guli patale, tačiau įsitikino tik tuo, kad stovi vidury vestibiulio. Tada į galvą šovė išganinga mintis: jeigu jo kūnas tikrai guli lovoje, paprasčiausia išeitis - nueiti į miegamąjį ir pasižiūrėti.
Vaikinas jau žengė link laiptų, bet staiga pagalvojo: jeigu jis iš tiesų sapnuoja, tai kodėl jam nepaskraidžius? Jis iškėlė rankas ir lėtai pakilo nuo žemės, o paskui ir virš baliustrados, už kurios stovėjo motina. Praskridęs virš laiptų, Nialas lengvai nusileido ant grindų savo kambaryje. Ten Džarita jau dengė stalą pusryčiams; tarnaitė buvo taip užsiėmusi, kad nepastebėjo jo. Nialas pravėrė miegamojo duris ir šmurkštelėjo vidun. Kaip ir tikėjosi, jis gulėjo lovoje, kietai įmigęs, kairiąją ranką pasidėjęs virš antklodės, dešiniąją pasikišęs po pagalve. Jis stabtelėjo šalia lovos, su malonia nuostaba žvelgdamas iš viršaus į savo kūną. Kažin kas būtų, jeigu jis dabar pažadintų save ir ką nors sau pasakytų? Atsakymas atėjo po akimirkos: jis tiesiog pabustų ir pamatytų save lovoje. Bet Nialas kol kas nejautė nė menkiausio noro pabusti: labai jau įdomi buvo situacija. Todėl tylutėliai atsitraukė ir pirštų galais iškiceno iš miegamojo. Džarita vis dar buvo užsiėmusi savo reikalais ir nepastebėjo jo. Nialas pamanė, ar negnybtelėjus jai, bet paskui apsigalvojo: ji suriktų iš išgąsčio ir pažadintų tą Nialą, kuris miega lovoje. Todėl jis tiesiog ištipeno iš kambario į koridorių.
Ten prisiminė, kad įsakė gretimame kambaryje paguldyti merginą, kurią atsigabeno iš Skorbo slėptuvės. Stumtelėjęs duris, įžengė į kambarį. Prie lovos, stovinčios po langu, stovėjo pasilenkęs Simeonas ir didžiulėmis, mažiausiai pėdos ilgio, žirklėmis kirpo vorų šilko kokoną, į kurį buvo įvyniota mergina. Kai čeksintys ašmenys pasiekė kojas, gydytojas vienu truktelėjimu praskyrė šilką. Mergina buvo basa, ir Nialas pastebėjo raudonas žymes aplink kulkšnis, tarytum jos kojos buvo ilgai surištos.
- Kas tai? - paklausė jis Simeono.
Bet tas papurtė galvą ir atsakė:
- Tegu mane skradžiai, jei ką nors suprantu. - Posakis, visiškai nebūdingas senajam gydytojui, tik patvirtino, kad Nialas sapnuoja.
Ir tada, Nialo nuostabai, Simeonas suskato kirpti marškonį merginos apdarą, kokį paprastai dėvėjo vergai: pradėjo nuo kaklo iškirptės ir netrukus perrėžė pilką šiurkščią medžiagą iki pat apačios. Drabužis prasiskyrė, apnuogindamas miegančiosios kūną. Pirmiausia į akis krito nepaprastas jos kūno baltumas ir tai, kad pro grakščių šlaunų odą aiškiai prasišvietė melsvos kraujagyslės. Bet labiausiai stebino kažkokios rudos medžiagos skiautelės, prilipusios prie mažų plokščių krūtų; tokios pat medžiagos likučiai matėsi ir ant pilvo bei šlaunų. Nialas ištiesė ranką ir nulupo vieną iš stambesnių skiautelių; ji buvo sausa ir trapi lyg kerpė.
Vaikinas įsižiūrėjo į sustingusį miegančiosios veidą.
- Kažin kuo ji vardu?
- Čarisė.
- Iš kur žinai?
Simeono atsakymas nuskambėjo dar keisčiau:
- Taip parašyta ant jos širdies.
Nialo dėmesį patraukė triukšmas gatvėje, ir jis pažvelgė pro langą. Būrys darbininkų su prievaizdu Dionu priešakyje tempė per aikštę vežėčias, kuriose gulėjo didžiulė medinė dėžė; Nialas atpažino, kad tai viena iš dėžių, rastų Skorbo sandėlio kampe. Jis atsigręžė į Simeoną.
- Tau atvežė vieną dėžę.
Simeonas taip pat dirstelėjo pro langą.
- Puiku! - entuziastingai šūktelėjo jis. - Eime, išpakuosime ją.
- Ką tikiesi ten rasti? - pasidomėjo vaikinas.
- O koks skirtumas? Vis tiek bus kas nors įdomaus.
Gydytojas užklojo antklode nuogą merginą ir išskubėjo į koridorių. Išėjęs paskui jį, Nialas užrakino duris, o raktą įsimetė sau į kišenę. Simeonas nustebo.
- Kam rakini duris? Ji niekur nepabėgs.
- Nuo šiol Džarita pasitikiu ne daugiau negu Skorbu, - beveik pakuždomis atsakė Nialas.
Tą akimirką jis žvilgtelėjo savo kambario pusėn ir pamatė Džaritą, žiūrinčią pro praviras duris. Supratęs, kad tarnaitė nugirdo jo žodžius, Nialas sumišo. Bet mergina, jo nuostabai, suraukė nosį ir parodė jam liežuvį. Nialas taip apstulbo, kad pabudo.
Pro pusiau užtrauktas užuolaidas skverbėsi saulė. Iš to, kokiu kampu spinduliai krito ant sienos, buvo galima spėti, kad jau septynios valandos. Lauke čiulbėjo paukščiai. Ūmai Nialas atsitokėjo iš tiesų gulįs ant nugaros, kairiąją ranką pasidėjęs ant antklodės, dešiniąją pasikišęs po pagalve - visai taip, kaip matė sapne. Vaikinas krūptelėjo iš netikėtumo: juk paprastai jis miegodavo ant kairiojo arba ant dešiniojo šono. Ar gali būti, kad tame keistame sapne buvo dalis tiesos?
Jis nusižiovavo, pasirąžė ir išlipo iš lovos. Lipdamas netyčia palietė raudoną dėmelę ant krūtinės - nudegimo žymę, paliktą minčių veidrodžio po susirėmimo su voru jaučiu - ir susiraukė iš skausmo; oda toje vietoje luposi lyg smarkiai nudegus saulėje. Skausmas priminė nuovargį, vis dar stingdantį raumenis. Nialas užsimetė avikailio apsiaustą, kurį dėvėdavo vietoje chalato, ir išėjo į koridorių, tyliai priverdamas paskui save duris, kad neprižadintų gretimame kambarėlyje miegančios Džaritos - jeigu ji dar miegojo. Greta jo miegamojo, tik iš kitos pusės, buvo kambarys, kur jis liepė paguldyti atgabentąją merginą. Siekdamas rankenos, Nialas pastebėjo rakto skylutėje varinį raktą - tokį patį, kokį matė sapne.
Tačiau pats kambarys buvo kitoks. Čia buvo daugiau baldų, ir lova stovėjo ne po langu, bet prie dešiniosios sienos. Nialas beveik tikėjosi rasti viduje Simeoną ir pajuto keistą palengvėjimą, radęs kambarį tuščią. Jis vis dar buvo šiek tiek apsnūdęs iš nuovargio, tad nieko nuostabaus, jei kažkurią trumpą akimirką suabejojo, ar tik nesapnuoja toliau.
Mergina gulėjo lovoje, iki pat smakro užklota antklode. Atidengęs antklodės kampą, Nialas pamatė, kad ji vis dar neišimta iš vorų šilko kokono. Mergina alsavo vos pastebimai, kakta buvo šalta - tuo jis įsitikino, pridėjęs ranką. Žvelgdamas į ją, Nialas ir vėl pajuto keistą įtampą, kurią jau patyrė sapne - nuojautą, kad jis yra ant kažkokio svarbaus atradimo slenksčio. Mieganti merginos sąmonė, sakytum, pati kvietė patyrinėti jos paslaptis - kaip tuščias namas vilioja pasižvalgyti po mįslingus užkaborius. Tačiau uždėjęs ranką ant šaltos kaktos, Nialas staiga pasijuto labai nesmagiai - tarsi kažkieno stebimas.
Jis perėjo per kambarį prie lango, kuris buvo uždarytas - sapne, atvirkščiai, buvo atlapas. Atidaryti jį buvo ne taip jau paprasta - vyriai buvo aprūdiję, varinis kaiščio griovelis prisirinkęs dulkių. Smarkiai stumtelėjęs, vaikinas pagaliau atlapojo langą, bet jau prieš tai spėjo pastebėti, kad sapnas skyrėsi nuo tikrovės ir dar viena esmine detale: šis langas žvelgė ne į gatvę, bet į tuščią gretimą pastatą.
Tik atlapojus lango rėmą iki pat galo, galima buvo įžiūrėti kampą aikštės priešais rūmus. Nialas giliai įkvėpė, mėgaudamasis tyru oru, ir staiga išgirdo aikštėje balsus bei juoką. Tą akimirką jis jau be jokių abejonių žinojo, ką tuojau pamatys. Ir tikrai, po kelių sekundžių į jo matymo lauką išėjo keturi vyrai, tempiantys už ienų krovininį vežimą. Pasirodžius ir vežimui, Nialas įžiūrėjo jame vieną iš didelių dėžių, aptiktų Skorbo sandėlyje. Dar keturi vyrai stūmė vežimą iš užpakalio, o šalia žingsniavo prievaizdas Dionas. Akimirkai jausmas, kad jis vėl sapnuoja, sustiprėjo; Nialas krestelėjo galvą, vydamas jį šalin, ir glaudžiau susisiautė avikailį apie kaklą.
Durys už jo nugaros prasivėrė; už jų stovėjo Džarita, vis dar su naktiniu apdaru - plona medvilnine tunika iki kelių. Pamačiusi savo poną, kambarinė pastebimai sutriko.
- Ar valdovas jau pasiruošęs maudytis? - paklausė ji, nudelbusi akis į grindis, bet Nialas pastebėjo, kaip ji vogčia pašnairavo lovos pusėn. Gerai, kad mergina buvo užklota antklode.
- Taip, tuoj ateisiu, - griežtai atrėžė jis kiek suirzęs, kad Džarita jį sutrukdė. Kambarinė be žodžių pasišalino.
Aikštė vėl buvo tuščia. Tokį ankstyvą metą mažai kas per ją vaikščiojo. Džaritos pasirodymas išsklaidė nepaaiškinamą laukimo įtampą. Dar sykį žvilgtelėjęs į bejausmę merginą, Nialas nebepajuto jokio noro tyrinėti jos sąmonę. Uždaręs duris paskui save, jis pasuko raktą spynoje ir įsimetė jį į tunikos kišenę.
Nialo vonios kambarys nebuvo toks ištaigingas, kokį jis matė Kazako rūmuose - ankstesnysis miesto valdytojas maudydavosi apvalioje nedidelio baseino dydžio vonioje, išklotoje balto porceliano plytelėmis. Čia tebuvo kvadratinis maždaug šešių pėdų pločio akmeninis įdubimas grindyse; po vonia įrengta krosnis leido palaikyti pastovią šilumą. Ir vanduo nebuvo iškvėpintas aromatinėmis medžiagomis; rūmų moterų apmaudui, jaunasis valdytojas labiau mėgo maudytis paprastame vandenyje.
Vos spėjo Nialas įlipti į vandenį - šiek tiek per karštą, - įėjo Džarita, nešina rankšluosčiais. Padėjusi juos ant medinio suolelio, kambarinė sustingo lyg ko lūkuriuodama. Nialas žinojo, ko ji laukia - kad šeimininkas pakvies ją taip pat lipti vandenin. Bet jis norėjo pabūti vienas.
- Atnešti rožių aliejaus, valdove?
- Ačiū, Džarita, nereikia.
Kai durys už kambarinės užsivėrė, Nialas atsisėdo šiltame vandenyje, siekiančiame jam iki juosmens, ir atsišliejo nugara į vonios sienelę. Pakankamai atsipalaidavęs, pradėjo palaipsniui atkūrinėti atmintyje praėjusios nakties sapną. Skirtingai nuo daugelio sapnų, šis nė kiek neišbluko, ir Nialas pamažu persuko mintyse jį visą - pradėdamas nuo tos akimirkos, kai atsitokėjo stovįs lauke priešais rūmų duris, o sniegas dribo jam ant veido. Jis aiškiai prisiminė lengvą sklendimą virš laiptų, taip pat nuostabą ir smalsumą, kurį juto stovėdamas prie lovos ir žvelgdamas į savo miegantį kūną. Kažkodėl tai pasirodė jam labai reikšminga. Prisiminė Nialas ir žirkles, kuriomis Simeonas prakirpo paralyžiuotosios merginos drabužius; jos buvo absurdiškai didelės, sakytum, butaforinės. Bet įsivaizdavęs save stovintį prie lango ir stebintį pro šalį tempiamą krovininį vežimą, vaikinas staiga prisiminė, jog tada aikštėje nebuvo sniego. Argi tai neįrodo, jog visa tai buvo tik sapnas, ir nieko daugiau? O jeigu taip, ką galėtų reikšti tie keisti simboliai - pavyzdžiui, rudų lapų skutai ant merginos kūno? Kodėl Simeonas pasakė, kad jos vardas parašytas ant širdies? (Nialas įtempė atmintį, mėgindamas prisiminti tą vardą, bet veltui.) Ir kodėl jis pats pasakė Simeonui, kad nuo šiol Džarita pasitiki ne daugiau negu Skorbu? Tas keistas pokalbis iš tiesų buvo panašus į kvailus, beprasmiškus pareiškimus, kokius žmonės kartais sako sapnuose. Tačiau nors visas sapnas atrodė absurdiškas, nuojauta sakė Nialui, kad jame užslėpta gili prasmė...
Jis sulaikė žiovulį. Niekaip neišsisklaidantis nuovargis jau ėmė kelti jam nerimą. Argi normalu jaustis apsnūdusiu, kai atsikėlei iš lovos mažiau kaip prieš pusvalandį? Mėgindamas kaip nors nuvyti snaudulį, Nialas dviem pirštais užsispaudė nosį ir su visa galva paniro po vandeniu. Galvoje suūžė, vandeniui plūstelėjus į ausis, tačiau iškart palengvėjo - tarytum kažkas smegenyse prasiplėtė. Kai jis po minutėlės išnėrė, burna gaudydamas orą, jautėsi visai neblogai; tačiau vos tik atsirėmė nugara į vonios sieną ir užsimerkė, pajuto, kad nuovargis grįžta. Nialas dar sykį užsispaudė šnerves ir panardino galvą į vandenį. Vėl pajuto malonų palengvėjimą - tarytum galvoje prasivėrė langelis ir gaivus vėjas pūstelėjo vidun. Jis nuslydo į vonios dugną ir porą minučių gulėjo ten, jausdamas virš savęs jaukią vandens gelmę; gulėjo tol, kol užteko kvapo.
Kai jau ėmė atrodyti, kad plaučiai neišlaikę plyš, Nialas triukšmingai išnėrė į paviršių ir net krūptelėjo iš netikėtumo: šalia vonios kažkas stovėjo. Pasitrynęs vandens pilnas akis, pagaliau atpažino Džaritą.
- Prašau atleisti, valdove. Aš dusyk beldžiausi.
- Kas yra? - Nialą jau ėmė siutinti nesiliaunantys trukdymai.
- Atėjo daktaras. Prašo leisti jam žvilgtelėti į kirvį.
- Į kirvį? Kam jam tas kirvis? Na, tiek to. Atnešk jam, ko prašo. Ir paprašyk, kad pasiliktų pusryčiauti.
Tik Džaritai dingus už durų, Nialas suvokė, kad mieguistumas ir nuovargis galutinai išsisklaidė.
Po penkių minučių įžengęs į savo kambarį, jis rado Simeoną sėdintį prie stalo. Kirvio geležtė gulėjo priešais jį ant baltos servetėlės, ir gydytojas rūpestingai grandė ašmenis peiliu. Seniokas buvo taip įsigilinęs į darbą, kad neišgirdo, kaip įėjo Nialas, ir pakėlė akis tik trinktelėjus uždaromoms durims.
- Ką čia veiki? - pasidomėjo vaikinas.
- Imu mėginius nuo kirvio ašmenų. - Simeonas parodė į kelias rudai juodas drožleles ant baltos servetėlės. - Pamėginsiu išsiaiškinti, ar kirvis nebuvo užnuodytas.
- Ką, nejaugi Veigo savijauta negerėja?
- Blogėja. Jis smarkiai karščiuoja.
Nialo širdis nerimastingai susigniaužė.
- Tai rimta?
- Nemanau. Tas ir yra keisčiausia. Jeigu kirvis būtų pateptas kažkokiais nuodais, tavo brolis būtų jau nebegyvas.
Iš virtuvės atskubėjo Džarita, nešina lėkšte su visu kalnu blynų. Bičiuliams susėdus prie žemo stalelio, Nialas paklausė:
- Ir kaip tu patikrinsi paimtus mėginius? - Jis žinojo, kad Simeono laboratorija daugiau negu primityvi.
- Iš pradžių ištirpinsiu juos druskos tirpale, o paskui pažiūrėsiu per mikroskopą.
- Per mikroskopą? Tu turi mikroskopą?
Simeonas patenkintas sukikeno, tepdamasis ant blyno medaus.
- Taigi, kad turiu. Ir ne tik mikroskopą. Tose dėžėse radome tiesiog nuostabių dalykėlių. Švirkštų, skalpelių, net spektroskopinį analizatorių. Turėtum ateiti ir pats pamatyti.
- Ta ruda dėmė ant kirvio ašmenų - Skorbo kraujas, - susiprotėjo Nialas. - Gal dėl to susirgo Veigas?
- Abejoju. Kodėl turėtų susirgti? Juk vorų kraujas nenuodingas.
- O jeigu ant ašmenų buvo voro nuodų?
Simeonas linktelėjo.
- Ir aš apie tai pagalvojau. Labai nedidelis voro nuodų kiekis paaiškintų Veigo ligos simptomus. Tokiu atveju jis turėtų po dienos kitos pasveikti - kai tik organizmas įgis imunitetą.
Pokalbį nutraukė nedrąsus beldimas į duris. Džarita jas atidarė. Koridoriuje stovėjo grakšti šviesiaplaukė mergina. Krestija, atpažino Nialas, Veigo kambarinė.
- Mano ponas ateina aplankyti savo brolio.
Simeonas nepatenkintas prunkštelėjo.
- Kas per kvailystė? Jam negalima vaikščioti.
Mergina atrodė be galo nelaiminga.
- Aš jam taip ir pasakiau...
- Tučtuojau grįžk ir pasakyk jam, kad aš draudžiu.
- Vėlu. - Tarpduryje stovėjo Veigas. - Pamaniau, ateisiu ir papusryčiausiu drauge su jumis.
Jeigu ne ankstyvas ryto metas, Nialas būtų pagalvojęs, kad brolis jau spėjo prisigerti. Veigas nežymiai sverdėjo, kalbėjo lėtai, netvirtai, rūpestingai parinkdamas žodžius. Nialas pamojo Džaritai.
- Padenk stalą ir mano broliui. - Skubiai perėjęs kambarį, jis paėmė Veigą už parankės. - Įeik ir sėskis.
- Ačiū. - Veigas išlaisvino ranką. - Aš visai neblogai jaučiuosi - tik truputį karščiuoju. - Jis susmuko ant pagalvių ir atsišliejo nugara į sieną. - Valgyti nenoriu. Tik išgersiu ko nors - sulčių ar pieno.
Nialas jau nebesistebėjo, kodėl Simeonas taip nerimavo. Veigo kakta buvo šlapia nuo prakaito, veidas išbalęs, po akimis ratilai - tokie tamsūs, kad atrodė kaip mėlynės. O tvarstis ant dešiniosios rankos buvo permirkęs krauju.
Džarita pastatė ant stalo didelę taurę papajos sulčių. Paėmęs ją abiejomis rankomis, Veigas lyg mirtinai ištroškęs vienu mauku išgėrė beveik visas sultis ir staiga užspringo. Pagaliau atsikosėjęs, jis vėl atsirėmė galva į sieną ir užsimerkė; sulčių lašas nutekėjo žemyn į barzdą. Nialas stebėjo brolį su nerimu širdyje. Kai sunkus Veigo kvėpavimas išsilygino, Nialas atsargiai panaršė valios spinduliu po jo sąmonę, kaip jis ir tikėjosi, brolis nepajuto įsibrovimo - pernelyg sunki buvo jo būsena. Tai, ką pamatė Nialas, sukėlė jam dar didesnį nerimą. Veigas vis dar pusiau miegojo: mieguistoje sąmonėje sukosi nerišlūs sapnų pasaulio vaizdiniai. Baisiausias iš jų buvo juodas beformis padaras, panašesnis į aštuonkojį negu į žmogų, kuris bandė Veigą praryti. Ką gi, dabar aišku, kodėl Veigas atėjo čionai: jis bijojo būti vienas.
Nialas taip pat suprato, kad geriausias būdas išsklaidyti brolio baimę - elgtis įprastai, lyg niekur nieko. Todėl jis pasikvietė Džaritą ir liepė atnešti žolių arbatos bei kietai virtų putpelės kiaušinių. Paskui apsimestinai ramiai tęsė nutrauktą pokalbį su Simeonu:
- Gal žinai, kaip ten buvo su tuo berniuku, kurį vakar parsinešėme?
- Vakar naktį atgavo sąmonę. Bet vis dar labai silpnas, negali vaikščioti.
- Kaip pavyko jį atgaivinti?
Čia įsiterpė Džarita, kuri tuo metu sukinėjosi aplink stalą:
- Jį išmaudė šiltoje vonioje, o paskui ištrynė visą kūną rožių aliejumi.
- Manai, tai padėtų ir likusiems? - paklausė Nialas Simeono.
- Gali būti. Bet aš nedėčiau didelių vilčių. Vaikai sveiksta lengviau už suaugusiuosius.
Veigas praplėšė akis.
- Girdėjau, parsinešėte dar ir merginą. - Balsas buvo duslus, ir liežuvis dar pynėsi, bet pats ligonis atrodė žvalesnis.
Nialas linktelėjo.
- Ji gretimame kambaryje.
- Kas ji?
Nialas palaukė, kol Džarita pasitrauks nuo stalo, ir tik tada atsakė:
- Mes manome, kad ji yra Skorbo žudikų bendrininkė.
- Tik aš niekaip nesuprantu, kam jie atsivedė su savimi merginą, - įsiterpė Simeonas.
- Galbūt mergina tvarkė namų ūkį, - išsakė spėjimą Veigas. - Juk tie žmonės turėjo kažkur gyventi.
- Norėtum ją pamatyti? - paklausė Nialas.
Veigas šyptelėjo.
- Ji graži?
Nialas taip pat šyptelėjo: atrodo, brolis tampa panašus į save.
- Labai.
- Tada norėčiau.
Nialas atstūmė nuo savęs lėkštę, bet Veigas jį sulaikė:
- Tu valgyk, valgyk - nėra kur skubėti.
- Aš jau sotus.
- O tu kaip? Jau geriau jautiesi? - paklausė Simeonas Veigo.
- Aha, geriau. Tas silpnumas užeina ir praeina, - užtikrino šis, bet kildamas nuo stalo susverdėjo ir turėjo atsiremti į sieną, kad nenukristų.
Veigo kambarinė Krestija laukė koridoriuje už durų. Ji nulydėjo savo poną nerimastingu žvilgsniu, bet, Nialo džiaugsmui, nemėgino prie jo artintis. Nialas pakankamai gerai pažinojo brolį: bet koks bandymas padėti būtų jį įsiutinęs.
Jis atrakino duris ir įleido vidun Veigą bei Simeoną. Žengdamas per slenkstį, Nialas ir vėl prisiminė sapną. Kokono kirpimo scena taip gyvai iškilo jam prieš akis, kad vaikinas net stabtelėjo prie durų laukdamas, ką dabar darys gydytojas.
Tačiau Simeonas tik atlenkė antklodės kraštą ir paėmė merginą už riešo.
- Pulsas normalus. - Jis nykščiu kilstelėjo merginos vokus, paskui pražiodė ją. - O Dieve!
- Kas yra?
Nialas žvilgtelėjo į merginos burną ir iškart pamatė, kas taip išgąsdino Simeoną: liežuvio galiukas buvo dvišakas, panašiai kaip gyvatės liežuvio.
Simeonas atsargiai palytėjo jį pirštu.
- Vargšelė. Atrodo, kažkas tyčia įpjovė jai liežuvį.
Nialas neklausė, kodėl jis taip mano; pats matė, kad išpjautas pleišto pavidalo gabalėlis.
- Kam šito reikėjo?
- Galbūt ji per daug kalbėjo, - niūriai tarstelėjo Simeonas.
- O ar dabar ji visai nebegali kalbėti?
- Gali, bet sunkiai. Atkreipk dėmesį, kaip dažnai kalbėdamas lieti liežuviu dantis.
Gydytojas nutraukė antklodę iki merginos kojų ir timptelėjo už krašto kokoną, vis dar supantį apatinę jos kūno dalį.
- Reikia jį nuimti.
Jis kyštelėjo ranką į tunikos kišenę ir išsitraukė žirkles. Nialas beveik lengviau atsikvėpė pamatęs, kad jos tik šiek tiek didesnės už įprastas - tikrai ne tos butaforinės žirklės, regėtos sapne; šis faktas, atrodytų, patvirtino, kad sapnas buvo tik miegančios sąmonės klejonės. Perkirpęs tankaus voratinklio kokoną iki pat apačios, Simeonas nutraukė jį ir numetė ant grindų. Šilkas buvo toks lengvas, kad nukrito be garso. Nialas pamatė, kad merginos pėdos basos, o abiejų kulkšnių oda nutrinta.
- O dabar, manyčiau, šitą. - Simeonas pasilenkė ir ėmė kirpti vergišką merginos tuniką, pradėdamas nuo kaklo iškirptės.
Žirklės tikriausiai buvo labai aštrios. Kai medžiaga lengvai prasiskyrė, Nialas išvydo, kad po tunika, kaip ir sapne, daugiau nieko nėra. Akimirka, ir jo širdis mėšlungiškai susigniaužė, kraujas plūstelėjo į skruostus. Ant baltutėlės pilvo ir šlaunų odos rudavo prilipę sausi skutai, panašūs į nukritusius rudens lapus.
Vaikinas ištiesė ranką ir nulupo vieną skutelį nuo merginos šlaunies.
- Kaip manai, kas tai galėtų būti?
Simeonas paėmė iš jo skutelį ir atidžiai įsižiūrėjo!
- Sakyčiau, jūros dumblio gabalėlis.
- Jūros dumblio? Bet kuriam galui jai reikėjo apsilipdyti jūros dumbliais?
Simeonas gūžtelėjo pečiais.
- Kad mane skradžiai, jeigu aš žinau.
Jam taip pasakius, Nialą užvaldė keistas jausmas, tarytum dvi tikrovės staiga užsidėjo viena ant kitos. Jis parodė į raudonas žymes aplink merginos kulkšnis.
- O kas čia?
Simeonas įdėmiai apžiūrėjo žymes.
- Manyčiau, tai pančių pėdsakai. Matyt, ji ilgai išbuvo surišta, antraip žymės jau būtų išnykusios. - Gydytojas praskyrė merginos kojos pirštus - nykštį ir gretimąjį. Juos jungė plona plėvelė. - Kaip matai, ir pirštų atskyrimo operacija jai neatlikta.
Prisiminęs žodžius, Simeono pasakytus sapne, Nialas paklausė:
- Įdomu, kuo ji vardu?
Bet Simeonas tik papurtė galvą, neturėdamas ką į tai atsakyti.
Žvelgdamas į sustingusį merginos veidą, Nialas ir vėl pajuto pagundą panaršyti po jos sąmonę. Tačiau nusprendė atidėti tai kitam kartui, kai bus vienas.
- Ką, tavo manymu, mums su ja daryti? - paklausė jis gydytojo.
- Patarčiau palikti ją ramybėje, kol išsiaiškinsime ką nors daugiau apie vorų nuodus. Galbūt jie patys per tam tikrą laiką išsivaikščios iš organizmo.
Staiga už jų nugarų dusliai, vos girdimai sudejavo Veigas. Įėjęs į kambarį, jis liko stovėti prie durų, atsirėmęs į sieną. Nialas taip susidomėjo mergina, kad beveik užmiršo brolį. Dabar jis net išsigando, pamatęs brolio veidą: visas išrasojęs prakaitu ir toks baltas, kad atrodė, Veigas tuoj nualps. Akimirkai įsismelkęs į brolio sąmonę, Nialas tarytum įkrito į riaumojantį chaosą, kur širdies dūžiai dundėjo lyg kūjo smūgiai. Šiurpioje vaizdų maišalynėje beveik nebesijautė ribos tarp tikrovės ir košmarų pasaulio.
Nialas uždėjo ranką broliui ant peties.
- Tau negera?
Veigas įsmeigė į jį akis, bet tarsi nepažino. Paskui pažvelgė į kambario gilumą, ir jo žvilgsnis nukrypo į apnuogintą merginą. Veidu perbėgo nerimo šešėlis - lyg toji mergaitė buvo jam pažįstama, tik vardo niekaip negalėjo prisiminti. Prakaito lašas nuriedėjo nosies šonu ir paptelėjo į ūsus. Veigas įsitempė ir palengva patraukė link lovos, žengdamas taip sunkiai, lyg koptų į kalnus. Nialas ir Simeonas susižvalgė. Nialas nežymiai papurtė galvą: atseit netrukdykime, tegu Veigas daro, ką nori. Mergina gulėjo nuklota, viena ranka kabėjo nusvirusi per lovos kraštą. Nialui pasirodė, kad jos kvėpavimas pagilėjo ir pagreitėjo. Veigas sustojo už dviejų žingsnių nuo lovos ir įsmeigė į miegančiąją akis; jis kvėpavo pro burną ir, iš visko sprendžiant, buvo kažkokiame transe. Ūmai jis pasviro į priekį, vieną ištiestą ranką uždėdamas merginai ant kaktos, kitą ant saulės rezginio. Simeonas jau norėjo pulti prie jo, bet apsigalvojo. Veigas priėjo prie pat lovos, bet staiga jo keliai ėmė linkti; jis griebė rankomis orą, tarsi kažko išsigandęs, ir visu svoriu krito ant merginos. Nialas net nusigando, kad jis jos neuždusintų. Simeonas, matyt, pagalvojo tą patį. Jis stvėrė Veigą už pažastų ir pamėgino pakelti; bet tas buvo pernelyg sunkus, todėl tik nuslydo nuo lovos, nusirito ant grindų ir ten sustingo, užvertęs paaštrėjusį veidą į lubas.
Nialas žvilgtelėjo į merginą. Dabar nebeliko jokių abejonių: ji tikrai kvėpavo giliau, skruostus išmušė raudonos dėmės.
Simeonas priekaištingai palingavo galva.
- Nereikėjo jam keltis iš lovos. Jis karščiuoja.
Gydytojas pravėrė duris. Koridoriuje stovėjo Krestija - gerai, kad ne viduje, pagalvojo Nialas.
- Pakviesk porą tarnų, tegu perneša ligonį atgal į jo kambarį, - paliepė Simeonas.
Palinkęs virš brolio, Nialas uždėjo ranką jam ant kaktos. Keista, bet kakta buvo visai šalta. Po akimirkos Veigas staiga atsimerkė ir vargais negalais atsisėdo. Simeonas norėjo padėti jam, bet Veigas nekantriai atstūmė gydytojo ranką.
- Palik mane ramybėje. Viskas gerai.
- Tu buvai nualpęs, - pranešė Simeonas.
- Nė velnio nebuvau. Tiesiog užkliuvau ir suklupau. - Balsas buvo irzlus, beveik piktas.
- Gerai, gerai, - paskubėjo sutikti gydytojas. - Užkliuvai ir suklupai.
Po minutėlės į kambarį įpuolė Krestija, lydima dviejų augalotų tarnų, dirbančių virtuvėje. Veigas ėmė stotis nuo grindų, bet jam sunkiai sekėsi, ir Krestija prišoko jam padėti. Ligonis piktai atstūmė kambarinę nuo savęs.
- Atstok! Aš ir pats galiu.
Mergina maldaujamai dirstelėjo į Simeoną.
- Gydytojas sako, kad turėtumėte grįžti į lovą.
Nialas atsargiai palytėjo brolio ranką.
- Prašau, paklausyk jos.
Prašymas paveikė. Veigas linktelėjo ir nukėblino link durų, lydimas Krestijos. Bet Nialas pastebėjo, kad išeidamas jis dar sykį grįžtelėjo per petį į lovą.
- Kaip manai, mano brolis pasveiks? - paklausė vaikinas Simeono.
- Manau, kad turėtų. Jį kamuoja kažkokia karštinė. Tačiau tai neatrodo labai rimta. Tikiuosi, kambarinė įkalbės jį atsigulti į lovą.
Nialas atsigręžė į Džaritą, lūkuriuojančią tarpduryje.
- Surask mano motiną ir paprašyk nueiti pas Veigą. Pasakyk jai, kad reikia priversti jį pailsėti.
Tarnaitei pasišalinus, Nialas vėl atsisuko į merginą lovoje, norėdamas užkloti ją antklode, ir tada pastebėjo, kad jos kvėpavimas toks silpnas, kad beveik nepastebimas, o skruostai vėl mirtinai išbalę.
- Man metas į ligoninę, - tarė Simeonas. - Eisi su manimi?
Nialas minutėlę padvejojo galvodamas, ar nereikėtų jam pasilikti su broliu. Bet, tiesą sakant, kuo jis gali padėti Veigui?
- Gerai, eisiu.
Jie jau žingsniavo koridoriumi link laiptų, kai sutiko iš tos pusės atskubančią Neftisę.
- Valdove, tarėjas Brodusas nori su jumis pasikalbėti. Jis laukia apačioje.
- Ten ir einu.
O Simeonas pusbalsiu sukuždėjo:
- Tas žmogėnas siaubingai nuobodus. Neleisk jam užlaikyti tave pusei dienos.
Brodusas stovėjo vestibiulyje priešais židinį, šildydamasis rankas. Šalia mindžikavo nedidukas plikagalvis žmogelis; Nialas jį atpažino - taip pat Tarybos narys, diriečių atstovas. Pamatę valdytoją, abu ceremoningai nusilenkė. Brodusas net švytėjo; akivaizdu, kad buvo be galo patenkintas savimi.
- Jūsų didenybe, aš padariau ypatingos svarbos atradimą!
- Gal sužinojai ką nors apie Skorbo žudikus?
- Taip, jūsų didenybe. Radau jų slėptuvę.
- Puiku! Kur?
- Viename name vergų rajone.
Nialas žvilgtelėjo į plikį, kuris sumišęs trypčiojo vietoje. Tai buvo vienas iš tyliausių Tarybos narių.
- O tavo kolega?
- A, Fergus... - atsainiai tarstelėjo Brodusas. - Prisimenate tarėją Fergų, jūsų didenybe?
- Žinoma.
Plikis nerangiai nusilenkė.
- Koks tavo vaidmuo šiame atradime, tarėjau?
- Aš... v-visą vakarą v-vaikščiojau po vergų rajoną, klausinėjau, ar kas nematė svetimų žmonių. - Fergus šiek tiek mikčiojo ir kalbėdamas taip raudonavo, kad net plikė kaito. - K-kažkas prisiminė tris vyrus ir moterį, kurie gyveno prie upės. Namo durys buvo užrakintos, bet aš išlaužiau spyną. Viduje buvo tuščia...
Nialas linktelėjo.
- Taip ir turėjo būti.
- Bet viskas liudijo, kad čia gyveno keletas žmonių. Ir jie nebuvo vergai.
- Kodėl taip manai?
- Mačiau daug drabužių. Vergai paprastai turi tik tą vieną apdarą, kurį dėvi...
Mažasis žmogelis, iš visko sprendžiant, buvo protingas ir sumanus. Brodusas, niršdamas iš pavydo, nekantriai jį pertraukė:
- Manyčiau, jie viską labai rūpestingai suplanavo. Ir namą išsirinko prie upės, nes žinojo, jog vergai bijo žiurkių. Aš viską gerai apžiūrėjau ir esu tikras, kad tie žmonės nebuvo vergai.
- Gerai padirbėjote. Aš pareikšiu jums padėką artimiausiame Tarybos posėdyje.
Plikis dar labiau sutriko, o Brodusas nukaito iš pasitenkinimo.
- Pageidaujate, kad palydėtume jus ton vieton, jūsų didenybe?
- Ačiū, ne dabar. Manęs laukia kiti darbai. Bet norėčiau jūsų kai ko paprašyti. Nueikite į Vorų Valdovo rūmus ir paprašykite pakviesti Sidoniją, apsaugos viršininkę. Pasakykite jai, kad nusiųstų sargybinį prie to namo - tegu nieko neįleidžia iki mano atvykimo.
- Bus padaryta, jūsų didenybe. - Brodusas nusilenkė kaip įmanydamas grakščiau.
Simeonas lukterėjo, kol durys už jų užsidarė, tada atsisuko į Nialą.
- Tu juk supranti, kaip iš tiesų viskas buvo? Tas drovuolis Fergus atliko visą darbą, o Brodusas nori nusiskinti laurus.
- Man nesvarbu, kas nusiskins laurus, - atšovė Nialas. - Svarbiausia, kad galbūt tai ir yra ta gija, kuri padės mums išsigauti iš aklavietės.

Ir ši diena buvo saulėta, tik žvarbus šiaurės vėjas vis nerimo. Šalta dangaus žydrynė buvo pilna debesėlių, baltų ir lengvų lyg vata. Ant vejos aplink Baltąjį bokštą zmeksojo vos keli tirpstančio sniego lopai, ir tie purvini. Keista, tačiau nežymiai gaubtą bokšto viršūnę dengė storas sniego sluoksnis, net išsikišęs per kraštus lyg lietaus latakai. Bičiulių akyse didžiulis sniego luitas nuslydęs nuo bokšto viršūnės tėkštelėjo ant žemės.
Jau priėję pagrindinio prospekto kampą, jiedu pamatė Sidoniją, išeinančią pro Vorų Valdovo rūmų paradines duris. Laiptų apačioje jos laukė Brodusas ir Fergus, budriai stebimi dviejų vilkinių vorų.
- Ar tikrai manai, kad namą reikia saugoti? - paklausė Simeonas ir šyptelėjęs pridūrė: - O gal tik norėjai atsikratyti Brodusu?
- Ne. Neketinu rizikuoti. Manau, būtų didelė klaida neįvertinti mūsų priešininko. Kol kas jis visą laiką lenkia mus pora žingsnių.
- Na, bet ir tu nemažai išsiaiškinai.
Nialas linktelėjo.
- Taip, iki šiol sėkmė buvo mūsų pusėje. Bet ji gali nusigręžti nuo mūsų, jei nesužinosime, kas tas žmogus ir ko jis siekia.
- Tu esi tikras, kad jis žmogus? - labai rimtai paklausė Simeonas.
Klausimas nustebino Nialą.
- O kas dar jis galėtų būti?
- Sykį pavadinai jį raganiumi.
- Argi raganius ne žmogus?
Simeonas papurtė galvą.
- Mano močiutė - tesiilsi jos siela ramybėje - sakydavo, kad yra trys antgamtinių būtybių rūšys. Pirmoji - dievai, sukūrę šį pasaulį. Antroji - gamtos dvasios, kurioms nerūpi niekas, išskyrus medžius, ežerus ir kalnus. Ir dar yra burtininkai, pusiau dievai, pusiau žmonės. Atrodytų, kad tavasis raganius priklauso būtent pastarųjų kategorijai.
Nialas nenustebo, girdėdamas Simeoną, kalbantį apie dievus ir gamtos dvasias. Jis jau įprato, kad net vabalų bombardyrų tarnai šventai tiki tomis pasakomis. Tiesą sakant, tikėjo jomis ir Nialas, kol Stygmasteris perėmė jo auklėjimą į savo rankas.
- Kad ir ką tu besakytum, aš netikiu, kad jis - antgamtinė būtybė, - pareiškė vaikinas.
- Tai kas jis tokiu atveju?
- Žmogus. Nuožmus ir klastingas, bet vis dėlto tik žmogus.
Simeonas šnairom dirstelėjo į savo jaunąjį bičiulį.
- Kalbi taip, tarsi viską apie jį žinotum.
- Žinai, man rodos, sykį netgi mačiau jį, - prisipažino Nialas.
Gydytojas apstulbęs išpūtė akis.
- Ką?!
- Aišku, tik sapne, - skubiai paaiškino vaikinas.
- Ir kaipgi jis atrodė?
- Turėjo dvišaką barzdą, - Nialas pamėgino parodyti, pridėjęs pirštus sau po smakru, - o veidą slėpė po juodu gobtuvu.
Simeonas rimtai linktelėjo.
- Taip, panašu į raganių. Mano močiutė sakydavo, kad jie dusyk protingesni už žmones ir dusyk kerštingesni. Ir dar vis kartodavo, kad verčiau jau erzinti pelkinę kobrą negu burtininką.
Simeonui kalbant, Nialą apėmė keistas jausmas, tarytum debesis uždengė saulę. Likusį atstumą iki ligoninės jie nuėjo tylėdami, kiekvienas paskendęs savo mintyse.
Prie šoninio įėjimo į ligoninę stovėjo du keturračiai vežimai: vienas buvo jau tuščias, kitame gulėjo trys žmonių kūnai, suvynioti į vorų šilko kokonus. Nialas pastebėjo, kad praeiviai eidami pro šalį nusuka akis ir paspartina žingsnį, tarsi bijodami susitepti šiuo reginiu. Deja, dauguma vorų miesto žmonių vis dar nieko nenorėjo žinoti apie savo buvusiųjų šeimininkų slaptus darbelius. Iš aukštai, iš voratinklio, nutiesto skersai gatvę, spoksojo juodai ir rudai dryžuotas voras medžiotojas; tikriausiai stebėjosi, kad šitiek geros mėsos pražuvo veltui. Į kiemą išėjo augalotas darbininkas, persimetė per petį vieną kūną lyg bulvių maišą ir nunešė jį vidun.
Paralyžiuotieji buvo suguldyti ant siaurų stalų erdviame kambaryje šalia gimdyvių palatos. Aukštas jaunuolis pečius siekiančiais tamsiais plaukais kaip tik kirpo vieną kokoną didžiulėmis žirklėmis. Išvydus tas žirkles, Nialui plaukai pasišiaušė: bemaž tiksli kopija tų, regėtų sapne.
- Atrodo, tu dar nepažįsti Felimo, - tarė Simeonas. - Felimas, mano sūnėnas ir asistentas.
Nialas ir Felimas paspaudė vienas kitam rankas. Jaunuolio negalėjai pavadinti gražuoliu, tačiau giliai įdubusios akys ir netaisyklinga nosis bylojo apie tvirtą charakterį. Jo šypsena buvo nuoširdi, draugiška, ranka stipri. Nialas širdyje apsidžiaugė, kad naujasis pažįstamas net nemėgino jam lenktis.
- Ar turi ką svarbaus pranešti? - pasiteiravo Simeonas.
- Tik šitas. - Felimas priėjo prie paralyžiuoto vyro vergo apdaru ir timptelėjo už grandinėlės, kabančios jam ant kaklo. - Kartais nežinai, kas tai galėtų būti? - Jis pamakalavo medalionu, paėmęs dviem pirštais.
Nialas ir Simeonas reikšmingai susižvalgė.
- Daugiau tokių nepasitaikė? - pasidomėjo gydytojas.
Felimas papurtė galvą.
- Ne. O ką?
Bet Simeonas jau šoko plėšti nuo vyriškio kokono likučius, paskui nutraukė nuo pėdų sandalus. Tada praskyrė kojų pirštus: ten, kur plėvė tarpupirščiuose buvo išpjauta, matėsi aiškūs randai.
- Tai ryšio priemonė, - atsakė Nialas į Felimo klausimą.
Felimas pažiūrėjo į jį, nieko nesuprasdamas.
- Tu juokauji? - Staiga jis nežymiai krūptelėjo ir išmetė iš rankos medalioną.
- Kas nutiko?
- Šiaip, nieko. - Jaunuolis nedrąsiai bakstelėjo pirštu pakabutį. - Tiesiog pasirodė, kad jis badosi...
Nialas pakėlė medalioną nuo stalo; daikčiukas buvo visiškai inertiškas.
O Felimas pasisuko į savo dėdę ir paklausė, šiek tiek suirzęs:
- Kas čia, po velnių, dedasi?
- Jis atvyko tik prieš porą valandų, - paaiškino Nialui Simeonas. - Aš dar nieko nespėjau jam papasakoti.
Jis paėmė žirkles iš sūnėno rankų ir prakirpo vergišką tuniką. Iš visko sprendžiant, vyriškiui buvo apie trisdešimt metų. Jis kvėpavo vos pastebimai, bet ritmingai. Iš veido buvo panašus į savo bendrininkus: kumpa nosis, raukšlėta kakta, neįprastai didelė jusli burna ir nuožulnus smakras - nuožulnus, bet visgi nedarantis silpnos valios įspūdžio. Nuogas raumeningas kūnas atrodė tvirtas, stiprus, tačiau oda buvo labai blyški. Tankūs juodi plaukai, kuriais buvo apžėlusi krūtinė ir kojos, darė jį panašų į žvėrį.
Simeonas ištiesė ranką į gauruotą krūtinę ir ištraukė iš plaukų rudą skutelį, primenantį sauso lapo trupinėlį.
- Kas tai? - paklausė Felimas.
Simeonas padavė radinį jam.
- O kaip tu manai?
Felimas pauostė skutelį.
- Jūros dumblis? Jis, ką, kažkur plaukiojo?
- Būtent tai mes ir norėtume žinoti, - atsakė gydytojas.
Tuo tarpu Nialas žiūrėjo į sustingusį nepažįstamojo veidą, į geltonus dantis, vos matomus pro praviras lūpas. Paskui pridėjo ranką prie raukšlių išvagotos kaktos; liesti šaltą odą kažkodėl buvo labai šlykštu. Tada, nekreipdamas dėmesio į aplinkinius, išvijo iš galvos visas mintis ir leido savo protui susilieti su paralyžiuotojo protu. Tai buvo keistas potyris, bet jau gerai pažįstamas iš patirties: tarytum prarandi savo individualybę ir tampi kažkuo kitu. Bet kadangi šis žmogus buvo be sąmonės, tas "kažkas kitas" buvo lyg ir kokia tuštuma. Nialas tarsi pakibo tuščioje erdvėje. Jis net įsitvėrė į stalo kraštą, kad neprarastų pusiausvyros. Po minutės kitos jo sąmonė kiek apsiprato su tuštuma, panašiai kaip akys pripranta prie tamsos. Tamsoje blykčiojo neryškios švieselės, sakytum, tolimas žaibavimas; tikriausiai, pamanė Nialas, tai kažkokios elektros iškrovos vyriškio smegenyse. Paskui, jo nuostabai, pasigirdo driokstelėjimas - lyg tolimas griaustinis. O po akimirkos tamsą nušvietė blyški melsva šviesa, pastebimai suvibravusi, nudundėjus dar vienam griaustiniui. Prieš Nialo akis atsivėrė keistas kraštovaizdis, neaiškus, susiliejęs, lyg matomas iš didelio aukščio. Vaikinas net kvapą užgniaužė, ūmai apimtas įsitikinimo, kad tuoj sužinos kažką labai svarbaus.
O paskui nutiko išsyk du dalykai. Nialą staiga smarkiai supykino, lyg užuodus šleikštų kvapą - visai kaip tada, kai buvo įsiskverbęs į nusižudžiusiojo nusikaltėlio protą; ir tuo pat metu jis pajuto, kaip jo sąmonė lekia lauk, galingo sprogimo išsviesta iš vyriškio smegenų; jausmas buvo toks, tarytum kažkokia milžiniška jėga sugriebė jį ir sviedė į orą. Akių obuolius pervėrė aštrus skausmas, lyg kas iš vidaus stumtų juos lauk, o į saulės rezginį lyg kumštis rėžėsi siaubingas šleikštulys. Simeonas ir Felimas, tylomis stebėję Nialą, pamatė, kaip jis žioptelėjo, gaudydamas orą, ir loštelėjo atgal. Felimas pagavo jį, jau krentanti ant grindų.
Pramerkęs akis, Nialas pamatė gulįs ant vieno iš operacinių stalų; greta stovėjo Felimas, tikrino jo pulsą. Kažkur šalia sududeno Simeono balsas:
- Nebegyvas.
- Gyvas aš, gyvas.
- Jis nebegyvas. - Simeonas parodė į nepažįstamojo vyriškio kūną.
Nialas prisivertė atsisėsti, kovodamas su skrandį tąsančiu šleikštuliu, ir nusikabarojo nuo stalo, Felimo palaikomas už alkūnės. Užteko vieno žvilgsnio į nepažįstamąjį, kad įsitikintum - Simeonas teisus. Sustiklėjusios akys spoksojo į lubas, žandikaulis atvipo, o gauruota krūtinė nustojo kilnotis aukštyn žemyn.
Nialas sudejavo ir trinktelėjo kumščiu sau į kaktą.
- Koks gi aš idiotas! - Jis nuplėšė grandinėlę nuo lavono kaklo ir sviedė ją skersai kambarį.
Visai suglumęs Felimas papurtė galvą, nieko nesuprasdamas:
- Ar kas nors paaiškins man, kas čia vyksta?
- Aš nužudžiau jį per savo kvailą galvą, štai kas! - karčiai atrėžė Nialas.
Simeonas uždėjo ranką jam ant peties.
- Nusiramink, tai ne tavo kaltė.
- Tas ir yra, kad mano. Privalėjau iš pradžių nukabinti jam nuo kaklo medalioną.
- Tačiau medalionas net nelietė kūno. Gulėjo ant stalo.
- Tai neturi jokio skirtumo. - Nialas nužvelgė negyvą veidą su prašieptais geltonais dantimis. - Jis sugeba žudyti per atstumą.
- Kas tas jis? - sukluso Felimas.
- Tas, kas atsiuntė šitą žmogų. Raganius.
Felimas įsmeigė į Nialą nuostabos kupinas akis.
- Raganius? Tikras raganius?
- Aš vėliau tau viską paaiškinsiu, - skubiai įsiterpė Simeonas.
- Bet...
- Dabar turime begalę kitų darbų.
Tačiau Felimas neatlyžo.
- Norėčiau bent jau žinoti, nuo ko mirė šitas žmogus.
- Jei tave patenkins mano spėjimas, nuo širdies smūgio. - Simeonas priėjęs užspaudė išsprogusias negyvėlio akis.
- Bet aš maniau...
Gydytojas nekantriu mostu nutildė sūnėną.
- Prieš ko nors imdamiesi, nuimkime voratinklius nuo likusiųjų. Noriu pažiūrėti, ar nėra daugiau pakabučių.
Per dešimt minučių Simeonas ir jo padėjėjas numovė vorų šilko kokonus nuo visų paralyžiuotųjų. Iš viso žmonių buvo keturiolika, sprendžiant iš drabužių, visi - vorų miesto gyventojai. Tai rodė jų veidai, gražūs, bet kvaili; žodžiu, tai buvo žmonės, išvesti specialiai grožiui ir kvailumui. Tarp jų buvo trys darbininkai, keturios suaugusios moterys, o likusieji septyni - jaunuoliai, vaikinai ir merginos, kai kurie dar beveik vaikai. Felimas pastebėjo, kad kiekvienas iš jų ant sprando ar pečių turi įkandimo žymes: įrodymas, kad žmogėdros vorai puolė savo aukas iš viršaus.
Nialas stebėjo jų darbą, netverdamas pykčiu bei apmaudu, ir vis plūdo save už neatleistiną kvailumą. Kai ant grindų nukrito paskutinis voratinklis, Felimas paskelbė rezultatus:
- Medalionų daugiau nėra.
O Simeonas balsu išreiškė mintį, kuri jau sukosi Nialo galvoje:
- Tai reiškia, kad gyva liko tik toji mergaitė. Privalome saugoti ją kaip savo akį.
- O dar geriau būtų rasti būdą, kaip ją atgaivinti, - pridūrė Nialas.
- Gal pabandyti angies serumą? - pasiūlė Felimas.
Simeonas neskubėdamas apgalvojo pasiūlymą.
- O ką, gal ir padėtų. Šiaip ar taip, verta pabandyti.
- Kaipgi jis veikia? - pasidomėjo Nialas.
- Tai priešnuodis raguotosios pelkinės angies nuodams, - paaiškino senasis gydytojas. - Pats pagaminau jį, leisdamas nuodus arkliui po oda, kol tas įgavo imunitetą - šis preparatas išgelbėjo gyvybę mano žmonai vienoje išvykoje į Didžiąją Deltą. Pelkinės angies nuodai veikia panašiai kaip voro nuodai - maža dozė sukelia paralyžių, didelė - mirtį.
- O jeigu tas preparatas pribaigs mūsų mergaitę? - suabejojo Nialas.
- Kodėl turėtų pribaigti? Nuodai serume jau neutralizuoti. Bet, jei nori, galime iš pradžių išbandyti jį, suleidę kuriai nors iš šitų miegančiųjų gražuolių. - Simeonas pasisuko į Felimą. - Padėk man rasti miegalių su geru, stipriu pulsu.
Felimas kilstelėjo arčiausiai jo gulinčios merginos riešą.
- Gal šita tiks?
Simeonas užčiuopė paralyžiuotosios pulsą ir linktelėjo. Tada pravėrė akies voką ir labai atsargiai piršto galiuku palytėjo akies obuolį. Nialui pasirodė, kad kitas merginos vokas trūktelėjo.
Pasilenkęs prie medinės savo reikmenų skrynelės, Simeonas išėmė neregėtą instrumentą. Poodinis švirkštas, suprato Nialas. Jis niekada gyvenime nebuvo matęs tokio daikto, bet iš istorijos pamokų, gautų Baltajame bokšte, daugmaž nutuokė, kaip juo naudotis. Simeonas atspėjo vaikino mintis.
- Aš taip pat anksčiau nebuvau tokių matęs! - Jis ištiesė švirkštą Nialui pažiūrėti. - Gražus, ar ne? Vienas vienintelis toks daikčiukas būtų išgelbėjęs gyvybę mano tėvui. Dabar mes turime jų šešis tuzinus.
- Dvylika tuzinų, - pataisė skambus balsas. Į kambarį nepastebėtas įėjo gal dvylikos metų berniukas. Jo tamsūs plaukai buvo trumpai nukirpti, bet šiaip jis buvo stulbinančiai panašus į Felimą.
- Dar radai? Puiku. - Simeonas uždėjo ranką berniukui ant peties. - Susipažink, Nialai, tai mano sūnėnas Boidas, geriausias mechanikas šeimoje, sakyčiau, jaunasis genijus.
- Spėkite, ką dar radau? - pertraukė dėdę Boidas. - Elektros generatorių. Argi ne nuostabu?
Felimas pašaipiai prunkštelėjo.
- Gal ir būtų nuostabu, jei mums būtų kokia nauda iš elektros.
- Kokia nauda? - riktelėjo Boidas lyg įgeltas. - Ką tu nori tuo pasakyti?
- Na, pasakyk man, ką mes su juo veiksime? - nusišaipė Felimas.
- Visų pirma, galėtumėte kad ir šią palatą apšviesti. Tam jis ir skirtas. Juk tai avarinis generatorius, supranti? Nors ką tu gali suprasti! - Buvo akivaizdu, kad broliai nepraleisdavo progos pertraukti vienas kitą per dantį.
Ginčininkus nutildė Simeonas.
- Nekreipk dėmesio į tą pašaipūną, - nuramino jis jaunesnįjį sūnėną. - Mano manymu, tai puikus prietaisas. O ką čia dar turi?
Boidas laikė rankose lenktą metalinę blyškios aukso spalvos juostą.
- Tiksliai nežinau. Tai arba bipartitinis encefaloskopas, arba Galstrando aparatas. Pamaniau, gal tu žinosi.
Felimas paėmė radinį iš brolio rankų.
- Sakyčiau, paprasčiausias lankelis plaukams prilaikyti.
Tai buvo tiesa; prietaisas iš tiesų priminė lankelius, kokiais Merlju susiimdavo plaukus. Tačiau kažkas jame traukte traukė akį - gal blyški auksinė spalva, gal grakšti forma.
- Kodėl tau nepatikrinus didžiojoje medicinos enciklopedijoje? - pasiūlė Simeonas. - Ar jau baigei išpakuoti dėžes?
- Aišku, ne. Liko dar visa dėžė.
- Tada eik ir pabaik. Mes netrukus ateisime pasižiūrėti.
Boidas atsigręžė į Nialą.
- Gal eisi su manimi? - Tai buvo pirmas kartas, kai jis teikėsi pamatyti Nialą.
- Ne, ne, jis ateis su mumis vėliau, - atsakė už Nialą Simeonas. - O tu eik, iškrauk tą paskutiniąją dėžę.
Boidas susižvalgė su Nialu ir suraukė gaižią grimasą.
- Mano broliukas be galo protingas, tačiau siaubingai įkyrus, - nuolaidžiai pareiškė Felimas, kai Boidas išbėgo į koridorių.
O Nialas, tiesą sakant, iš pirmo žvilgsnio pamėgo berniuką, kurio akyse švietė protas ir sumanumas.
Simeonas, vėl palinkęs prie merginos, apžiūrinėjo jos ranką.
- Duok šen angies serumą.
Felimas padavė jam mažytį stiklinį buteliuką su geltonu skysčiu. Bet Simeonui pritraukus švirkštą, Nialą staiga persmelkė grėsmės nuojauta.
- Gal iš pradžių suleiskime mažesnę dozę? Taip bus saugiau.
Gydytojas gūžtelėjo pečiais.
- Nieko blogo negali nutikti. Bet gal ir tavo tiesa - nėra prasmės veltui eikvoti serumą. - Spūstelėjęs stūmoklį, jis išstūmė dalį skysčio atgal į buteliuką.
Nialas gerai įsižiūrėjo į miegančios mergaitės veidą. Tai buvo daili juodaplaukė paauglė, tamsia oda ir pilnomis lūpomis. Ramus, taikus veidas spinduliavo nepaaiškinamą žavesį. Beveik pats to nesuvokdamas, Nialas ėmė ir pranėrė pro sustingusį veidą gilyn, į mergaitės sąmonę. Sakytum, nugrimzdo į užmaršties jūrą, absoliutų būties nebuvimą. Lyg pro tuštumos prizmę Nialas juto savo paties kūną, stovintį šalia stalo ir žvelgiantį į mergaitę. Tačiau jis nebebuvo savo kūno viduje. Nebeturėjo jokios individualybės. Jautėsi lyg naujagimis kūdikis, žvelgiantis į pasaulį, bet nieko jame nesuvokiantis.
Tačiau šią tuštumą, šį nieką retsykiais vis nušviesdavo kažkas - blausūs žaibo žybsniai, o gal vos brėkštanti aušra ties horizontu. Tai švietė mieganti mergaitės sąmonė, nors miglotai, bet vis dėlto suvokianti jos kūną ir kambarį, kuriame ji gulėjo. Vos tik Simeonas įsmeigė adatą į mergaitės ranką ir spūstelėjo švirkštą, toji blausi, beveik neegzistuojanti sąmonė iškart sužibo truputį ryškiau.
- Tu tik pagalvok, - ūmai sududeno šalia Simeono bosas, - šitas daikčiukas paleidžiamas į darbą pirmąsyk per pastarąjį tūkstantį metų.
Nialas krūptelėjo iš netikėtumo, išgirdęs balsą, ir grįžo į savo kūną. Buvo be galo malonu vėl atsidurti savyje, vėl pajusti, kad jis yra jis, Nialas, o ne nieko dalelė.
Trys vyrai stovėjo tyloje, žvelgdami į mergaitės veidą bei krūtinę, kuri palengva kilo ir leidosi. Maždaug po minutės jos kvėpavimas pagreitėjo, skruostus išmušė raudonos dėmelės.
- Suveikė, - apsidžiaugė Felimas.
Simeonas palingavo galva.
- Neskubėk daryti išvadas.
Išgirdęs pastaruosius Simeono žodžius, Nialas dar sykį įsiskverbė į mergaitės sąmonę. Ir iškart pajuto, kad kažkas negerai. Jį apėmė aštrus nepasitenkinimo jausmas, dusinantis spaudimas ir deginantis skausmas venose. O paskui užplūdo beprotybės bangos, ir Nialui teko skubiai atsitraukti.
Mergaitė alsavo vis greičiau, lyg kamuojama karštligės, ir Simeonas ne juokais sunerimo. Felimas pirštu kilstelėjo mergaitės akies voką. Matėsi, kaip juda akis, blyksėdama baltymu; nemalonus vaizdas, lyg stebėtum paklaikusį iš baimės gyvulį. Simeonas, paėmęs pacientę už riešo, apmaudžiai papurtė žilą galvą.
- Tu buvai teisus, Nialai. Dėkui dievams, kad nesuleidau jai didesnės dozės.
- Kas nutiko?
- Nežinau. Gal susikovė du neurotoksinai.
Felimas paėmė iš vaistinėlės kitą buteliuką.
- Gal pabandykime šunvyšnę?
Simeonas įnirtingai papurtė galvą.
- Ką tu, pribaigtume vargšelę! Atropinas stimuliuoja širdį, o jos pulsas ir taip šimtas trisdešimt. Hiosciaminas gal ir padėtų. Bet aš nebenoriu daugiau rizikuoti. - Jis nuleido mergaitės riešą. - Manau, viskas savaime susitvarkys.
Bet Nialas, vis dar jaučiantis karštligišką sąmyšį mergaitės smegenyse, nebuvo linkęs į optimistines išvadas. Net iš šono stebėdamas ligonės sąmonę, jis pats jautė deginantį troškulį ir sunkiai suvaldomą troškimą pūkštelėti į šaltą vandenį.
- Ką gi, kol kas mes daugiau niekuo negalime jai padėti, - pareiškė Simeonas. - Eime, pažiūrėsime, kaip sekasi Boidui.
Nialas lengviau atsikvėpė, išėjęs paskui gydytoją iš palatos. Tik nutolęs nuo jos per pusę koridoriaus, vaikinas pagaliau nustojo jausti karštį kūne.
Erdviame kambaryje laiptų viršuje dar visai neseniai darbavosi dailidės, todėl čia tebekvepėjo šviežiu medžiu bei laku. Palei sieną stovėjo penkios dėžės iš slaptojo vorų sandėlio; grindys ir du dideli stalai ant ožių buvo nukrauti įvairiausiais daiktais: nuo tvarsčių bei vatos ritinėlių iki mįslingų medicinos prietaisų, primenančių tuos, kuriuos Nialas matė Baltojo bokšto laboratorijoje.
Jiems įėjus, Boidas entuziastingai kėlė laužtuvu paskutiniosios dėžės dangtį. Berniukas parodė į didelę atlasmedžio skrynelę ant grindų.
- Tai elektroninis mikroskopas. Žinote, kiek kartų didina? - Felimas papurtė galvą. - Pusę milijono kartų! - Berniukas dūrė pirštu į chromuotą prietaisą ant stalo. - O tai lyginamasis mikroskopas.
Boidas priėjęs spūstelėjo pirštu mygtuką ties aparato pagrindu, ir objektinį stiklą nušvietė maža, bet ryški lemputė. Felimas apstulbo.
- Kas ją uždegė?
- Baterija, kas gi dar, - pašaipiai atrėžė Boidas. - Dvidešimt antrajame amžiuje žmonės turėjo tūkstančio voltų talpos baterijų. O ką pasakysite apie šitą daikčiuką?
Berniukas paėmė nuo stalo juodą vamzdelį ir nuspaudė mygtuką. Į priešingą kambario sieną įsmigo galingas šviesos spindulys. Boidas nukreipė spindulį broliui į veidą ir pasuko žibintuvėlio pagrindą; plykstelėjo tokia akinanti šviesa, kad Felimas užsidengė akis rankomis.
- Puikumėlis, ar ne? Avarinis operacinės apšvietimas... O pažiūrėkite į šitą. - Berniukas atidarė dar vieną dėželę ir išėmė plokščią prietaisą su rankena pagrindo viduryje. Maždaug pėdos pločio aparatas atrodė padarytas iš matinio stiklo.
- Kas čia?
- Portatyvinis rentgeno aparatas. - Boidas pasisuko į Nialą. - Padėk ranką ant stalo.
Nialas paklusniai padarė, kas liepiama. Laikydamas stiklą virš jo rankos, Boidas įjungė prietaisą. Blausi žalia šviesa nušvietė stiklą. Nialas apstulbęs žiūrėjo, kaip kažkur dingo jo plaštakos oda bei raumenys ir liko tik kaulai. Boidas patenkintas sukikeno ir nukreipė aparatą Felimui į veidą. Felimo galva ekrane akimirksniu pavirto išsišiepusia kaukole su tuščiomis akiduobėmis. Felimas jau norėjo nusisukti, bet jaunėlis brolis jį sulaikė:
- Lukterėk minutėlę.
Jis abiejomis rankomis perstūmė rankenėlę. Felimo galva palengva apsitraukė raumenimis bei oda - bet ne įprasta oda, o tarsi kokiais skaidriais drebučiais, pro kuriuos aiškiai matėsi visos venos bei arterijos. Kaukolės viduje tamsavo smegenų kontūrai.
- Žiūrėk, dėde, - parodė Boidas, - tu buvai neteisus. Vis dėlto Felimas turi šiek tiek smegenų... - Berniukas vikriai išsisuko nuo žaismingo Felimo smūgio.
Nialas paėmė nuo stalo žvilgantį metalinį vamzdelį, maždaug pėdos ilgio ir dviejų colių skersmens. Daikčiukas priminė tą sustumiamąjį strypą, kurį Nialas kadaise rado Diros žemėje. Kaip ir strypas, jis buvo mažas, bet stebėtinai sunkus. Vieną galą dengė matinio stiklo ekranas, o šone buvo padalomis sužymėtas griovelis su valdymo svirtele. Stumtelėjus svirtelę aukštyn, stiklas nušvito žalia šviesa.
- Kas tai? - paklausė Nialas Boido.
- Tiksliai nežinau. - Matėsi, kaip sunku berniukui pripažinti savo neišmanymą. - Gal koks žibintuvėlis?
Nialas nukreipė prietaisą sau į delną. Jo nuostabai, žalioji šviesa maloniai vėsino odą, panašiai kaip gaivus vėjelis. Stumiant svirtelę grioveliu aukštyn, šviesa pastebimai intensyvėjo, o ranka pastebimai vėso. Svirtelė dar nepasiekė nė vidurinės atžymos, o Nialo ranka sužvarbo lyg panardinta į ledinį vandenį. Jis skubiai išjungė prietaisą, bet plaštaką vis tiek gėlė. Pabandęs pajudinti sustingusius pirštus, Nialas net aiktelėjo iš skausmo:
- Na, ir šaltis!
- A, tada aš žinau, kas tai per daiktas, - atsiliepė Boidas. - Tai šaltoji šviesa. Išradimas, turėjęs pakeisti šaldytuvus.
Tuo tarpu Felimas atidžiai studijavo didelį popieriaus lapą.
- Taip, inventoriaus sąraše yra toks prietaisas - Rykovo determalaizeris, arba šaltoji šviesa. O kas yra otoskopas?
- Toks daiktas žiūrėti į ausis, - paaiškino Boidas.
- O elektrodiagnostinis analizatorius?
- Nežinau.
- Na, čia toks pažymėtas, vadinasi, kuris nors vienas iš šitų. Ir dar Galstrando aparatas, kad ir kas tai bebūtų...
Nialas nebesiklausė pokalbio. Kai ranka palaipsniui atšilo, jam šovė į galvą įdomi mintis. Kol likusieji pasilenkę naršė po dėžes, Nialas išsmuko iš kambario ir patyliukais nutipeno laiptais žemyn.
Mergaitė smarkiai karščiavo, kvėpavo mėšlungiškai žiopčiodama, skruostai liepsnojo raudoniu. Nialas nukreipė šaltąją šviesą į jos drėgną kaktą ir įjungė prietaisą. Tuo pat metu jo sąmonė susiliejo su mergaitės sąmone, ir jis pajuto ūmų palengvėjimą - tai gaivi vėsuma netikėtai persmelkė jos smegenis. Per trisdešimt sekundžių nerimastingų signalų srautas, plūdęs į jos nervų sistemą, nuseko iki menkos srovelės, kvėpavimas sulėtėjo, aprimo. Nialas dar truputį palaikė prietaisą virš mergaitės kaktos, tačiau puikiai suvokė, kad tokiu būdu gydo tik ligos simptomus, o ne ligos priežastį. Mergaitės nervų sistemą sukrėtė reakcija, įvykusi tarp voro nuodų ir angies serumo. Iškabėjusi šešias savaites galva žemyn Skorbo slėptuvėje, vargšelė nebeturėjo gyvybinės energijos susidoroti su šia krize. Nors širdies plakimas sulėtėjo, bet ji nebeturėjo jėgų kovoti su nauja nuodų porcija, kurią Simeonas suleido jai į kraują. Nialas, įstrigęs lyg spąstuose jos sąmonės audroje, elektros impulsų maišalynėje, ir pats jautėsi visiškai bejėgis.
Jis dar kartą pažvelgė į karščiu tvoskiantį veidą ir ūmai įtūžo: argi galima leisti šitaip beprasmiškai užgesti gyvybei? Būtų tiesiog absurdiška, jei neegzistuotų koks nors būdas, kuriuo jis, Nialas, galėtų perduoti dalį savo gyvybinės energijos šiam bejėgiam kūnui. Pagautas staigaus impulso, jis išjungė šaltąją šviesą ir uždėjo vieną ranką mergaitei ant kaktos, o kitą ant saulės rezginio. Šitaip darydamas, jis sąmoningai imitavo savo brolio pozą, matytą šįryt. Ši poza, tuoj suprato Nialas, buvo patogiausia kontaktui tarp dviejų organizmų. Kai jo sąmonė susiliejo su mergaitės sąmone, jis instinktyviai suderino jų abiejų vibracijas taip, kad mergaitė galėtų įsisavinti energiją, kurią Nialas jai norėjo atiduoti. Šiluma plūstelėjo žemyn jo rankomis ir pirštais. Bet kadangi kontaktas vis dar buvo nepakankamas, vaikinas pasilenkė ir prigludo lūpomis prie ligonės lūpų. Jos lūpos buvo visai sausos, teko aplaižyti liežuviu. Štai dabar ryšys tarp jų organizmų įsitvirtino, ir mergaitės kūnas ėmė gerti į save gyvybinės energijos srautą, kaip sausa žemė geria vandenį.
Tai buvo keistas potyris - jausti, kaip tavo jėga veržiasi į traukiantį energetinio alkio verpetą. Atrodė, kad jų lytys keičiasi į priešingas: Nialas tampa moterimi, mergaitė - vyru. O paskui, kai įsitempęs kūnas jau ėmė skaudėti ir tapo nepatogu stovėti, Nialas pajuto, kaip ligonės vidinė galia atsiliepia į galią, plūstančią iš jo kūno; jos organizmas, lyg įmirkusi žemė, nebegalėjo sugerti daugiau nė lašo gyvybinės energijos. Dar po akimirkos mergaitės lūpos krustelėjo, ir Nialas suprato, kad ji atgauna sąmonę. Jis atsitiesė; galva iškart apsvaigo, netgi teko įsikibti į stalo kraštą. Kai tamsa nuslinko nuo akių, Nialas pamatė, kad mergaitė atsimerkusi. Jis nusišypsojo jai, bet ji ir toliau tik žiūrėjo, nieko nesuvokdama. Paskui giliai atsiduso ir vėl užsimerkė: susilpninti voro nuodai vėl sustingdė jos nervų sistemą.
Kai po kelių minučių į palatą grįžo gydytojas, lydimas savo dviejų sūnėnų, mergaitė kvėpavo ramiai ir ritmingai. Simeonas iškart pastebėjo permainą.
- Na, štai, ji atrodo kur kas geriau. - Jis paėmė mergaitę už riešo. - Ir pulsas normalus.
- Tikriausiai tas tavo serumas vis dėlto padėjo, - tarstelėjo Nialas.
Simeonas įtariai dėbtelėjo į jį iš po vešlių antakių, bet nutylėjo.

Išėjęs iš ligoninės, Nialas rado gatvėje jau laukiančius jo vežėjus. Vaikinas pasijuto jiems dėkingas: pastarojo pusvalandžio potyriai pripildė galvą ir kūną slopinančio, bet nepasakytum, kad nemalonaus nuovargio. Liepęs vežėjams traukti į vergų rajoną, Nialas atsilošė ant minkštų priegalvių ir patenkintas atsiduso; gerai būtų, kad ši kelionė užtruktų kiek įmanoma ilgiau.
Nepaisant nuovargio, vaikinas buvo nepaprastai susijaudinęs. Pasaulis aplinkui atrodė toks puikus, toks gaivus ir tikras. Tai dėl to, suprato Nialas, kad jis buvo išėjęs iš savo kūno ir persikėlęs į paralyžiuotosios mergaitės sąmonę; dabar jo paties siela atrodė jam nauja ir nepažįstama, lyg nauji drabužiai.
Apsilankymas svetimoje sąmonėje dar sykį priminė jam keistą protinę tuštumą, būdingą beveik visiems vorų miesto gyventojams. Vorai stengėsi išvesti ypatingą tarnų veislę - žmones be vaizduotės. Tačiau Nialą suintrigavo tai, kad mergaitė, kurios sąmonėn jis buvo įsigavęs, nepaisant vaizduotės trūkumo, atrodė laiminga - kaip ir minios miestiečių, kurie dabar mėgavosi saulės šiluma pagrindinėje aikštėje ar vaikštinėjo pavėsinga alėja, vedančia link upės, spūstyse be baimės nardydami tarp vilkinių vorų ir vabalų bombardyrų. Toji mergaitė niekada nebuvo išvykusi už vorų miesto ribų, tačiau buvo patenkinta savo dalia. O jis, Nialas? Ar laki vaizduotė darė jį bent kiek laimingesnį? Jis išlaisvino žmones iš vergijos, tapo šio didžiulio miesto valdovu. Tačiau nepaisant to, jį nuolat slėgė vidinis nepasitenkinimas, netgi nusivylimas.
Kad ir kaip bebūtų keista, šios liūdnos mintys negadino jam nuotaikos. Atvirkščiai, kai vežimaitis perkirto tiltą, vedantį į vergų rajoną, Nialą apėmė savotiška džiugi įtampa - tarytum jis pagaliau artėjo prie to, kas turėjo išspręsti visas jo problemas. Jei nenori pasiduoti bukam vorų tarnų pasitenkinimui gyvenimu, galvojo Nialas, privalai nuolat regėti priešais save kažkokį aukštesnį tikslą. Šio ryto įvykį būtų galima suprasti kaip ženklą, kaip nuorodą, ko reikėtų siekti: išsilaisvinti iš savo fizinio kūno, kad galėtum nevaržomas sklandyti po atvirą erdvę, egzistuojančią aplink žmonių pasaulį...
Vežėjai stabtelėjo kitoje tilto pusėje.
- Kur vežti, jūsų didenybe?
Brodusas nenurodė tikslios vietos, bet paminėjo, kad namas stovi fasadu į upę.
- Sukite dešinėn, - paliepė Nialas.
Už pusmylio rytinėje vergų rajono dalyje kadaise buvo didžiulis požeminis ginklų sandėlis, kurio sprogimas sunaikino keletą namų kvartalų; į sprogimo vietoje atsiradusį kraterį plūstelėjo upė, ir taip mieste atsirado ežeras. Retsykiais į vandens paviršių vis dar išplaukdavo išpurtę žuvusiųjų lavonai, kuriuos bematant sudraskydavo aštriasnapės žuvėdros - tūkstančiai jų ėmė sukti lizdus naujojo ežero pakrantėse. Šie plėšrūs besočiai paukščiai, kurių sparnų ilgis siekdavo iki dviejų pėdų, kartais užpuldavo net vaikus, o sykį netgi pagrobė kūdikį iš lauke palikto lopšio. Dėl šios priežasties - ir dar dėl to, kad bijojo šunų dydžio žiurkių - vergai išsikraustė iš namų, stovinčių aplink ežerą. Todėl Nialas ir pagalvojo, kad žmonės, norėję likti nepastebėti, galėjo įsikurti kaip tik tame negyvenamame trikampyje, kurį iš rytų ribojo ežeras, iš pietų - upė.
Dauguma namų palei upę buvo smarkiai apgriauti: kai kuriems trūko stogų, beveik visiems - langų. Jei ginklų ir sprogmenų sandėlis nebūtų įrengtas taip giliai ir saugiai, sprogimas būtų sugriovęs pusę miesto. Vežimaičiui artėjant prie ežero, kelios smalsios žuvėdros ėmė klykdamos nardyti virš įsibrovėlių galvų. Nialas pastebėjo, kad viena iš jų elgiasi labai neįprastai. Paukštis staiga šovė į dangų, persivertė atbulas per galvą ir praradęs pusiausvyrą akmeniu krito žemyn, bet prie pat žemės spėjo ištiesti sparnus ir vėl pakilo į orą. Kai keistuolė pakartojo šį beprotišką triuką trečiąjį kartą, kitos žuvėdros išsigando ir nulėkė link ežero, palikdamos klykiančią iš baimės gentainę kvailai vartaliotis ore. Bet štai eilinį kartą persivertusi per galvą, ji nebespėjo ištiesti sparnų ir rėžėsi į namo kaminą, o paskui nusirito stogo šlaitu žemyn į gatvę. Nialas gerai įsidėmėjo vietą, kur nukrito keistasis paukštis.
- Kitoje gatvėje pasukite kairėn, - paliepė jis vežėjams. Kelios baltos plunksnos žymėjo vietą, kur žuvėdra atsitrenkė į šaligatvį; pats paukštis dabar kyšojo vilkinio voro nasruose, o voras stovėjo sargyboje priešais namą už kelių jardų priekyje. Nialas taip ir žinojo, kad ras jį čia: kaip kitaip galėtum paaiškinti žuvėdros elgesį, jei ne nuobodžiaujančio voro pokštavimu? (Vilkiniai vorai, medžiotojai iš prigimties, labiau už viską gyvenime mėgo greitį ir nepasižymėjo begaline kantrybe, būdinga kitų rūšių vorams.) Sargybinis buvo taip susirūpinęs savo būsimaisiais pietumis, kad nepastebėjo atriedančio vežimaičio ir nerimastingai krūptelėjo, tam pasirodžius regėjimo lauke. Atpažinęs Nialą - veikiau telepatiškai negu iš išvaizdos - padauža voras išmetė laimikį iš nasrų ir nerangiai pritūpė, reikšdamas nuolankią pagarbą; paukštis cyptelėjo ir bejėgiškai suplakė sparnais. Apsimesdamas, jog nepastebi sargybinio sumišimo, Nialas nuskubėjo pro jį į namą.
Priekinės durys buvo praviros, ir pirmiausia į akis krito neįtikėtina tvarka ir švara koridoriuje. Nors sienose trūko didelių tinko gabalų, o grindų lentos buvo nusitrynusios ir išsiklaipiusios, tačiau pačios grindys buvo nušveistos iki baltumo. Vergų rajono namui tai buvo visiškai nebūdinga: vergai garsėjo savo nevalyvumu, ir net jų moterys nepasižymėjo pomėgiu tvarkytis. O paskui Nialo dėmesį patraukė kvapas - keistas kvapas, bet lyg ir pažįstamas. Vaikinas akimirkai sutriko, bet paskui prisiminė: tai buvo jodo prisigėrusių jūros dumblių kvapas, kuris, sakytum, visai natūraliai derėjo prie žuvėdrų klyksmo virš namų stogų.
Nialas pamėgino atidaryti artimiausias duris, kurios galėjo vesti į svetainę; jos buvo užrakintos arba užremtos iš vidaus. Užtat gretimos durys buvo praviros per porą pirštų. Stumtelėjęs jas, vaikinas atsidūrė dideliame kambaryje, kur beveik visą grindų plotą užėmė baldai - keturios lovos, kelios kėdės ir komoda. Šiaip tai buvo nejaukus plikas kambarys, panašus į daugumą vergų kvartalo miegamųjų. Tiesa, buvo vienas esminis skirtumas: visos keturios lovos buvo tvarkingai paklotos, o grindys švariai nušveistos. Kaip ir koridoriuje, čia tvyrojo tas pats jūros kvapas.
Nialas neįstengė užgniaužti savyje nusivylimo. Kambaryje nesimatė jokių asmeninių daiktų, nieko, kas padėtų ką nors sužinoti apie žmones, čia gyvenusius. Ūmai jis prisiminė mažojo tarėjo, plikio Fergaus, pastabą: esą šie žmonės tikrai nebuvo vergai, nes turėjo pernelyg daug drabužių. Nialas ėmė spraustis pro lovas iki kampe stovinčios komodos - baldai stovėjo taip arti vienas kito, kad vos galėjai praeiti. Vidury kambario jis staiga apmirė ir įsiklausė: virš galvos, antrame aukšte, tyliai girgžtelėjo grindų lentos. Po minutėlės nuo laiptų atsklido atsargūs žingsniai. Nialas karštligiškai panaršė po kišenes, plūsdamas save už tai, kad nepasiėmė sustumiamojo vamzdelio ar kokio kito ginklo. Paskui pagalvojo, ar nepasislėpus tarp lovų, bet atmetė šią užmačią: namo tyloje grindų girgždesys jį kaipmat išduotų. Dar akimirka, ir vaikino išgąstis virto palengvėjimu: tarpduryje pasirodė stambus voras.
- Dravigai! Ką tu čia veiki?
Dravigas, suprantama, negalėjo nepastebėti, kaip atslūgo Nialo įtampa.
- Atleisk, kad išgąsdinau tave. Buvau pas Mirties Valdovą, kai gavome tavo pranešimą. Ji įsakė man pažiūrėti, ką tu čia aptikai.
- Šiame name slėpėsi Skorbo žudikai. - Nialas apvedė žvilgsniu nejaukų kambarį. - Ar radai ką viršuje?
- Ne. Tuose kambariuose niekas negyveno.
- Vadinasi, dėl kažkokios priežasties jie visi glaudėsi šiame kambaryje. Tikriausiai todėl, kad nenorėjo atkreipti žmonių dėmesio į save. Pažvelk į langus.
Dravigas paklusniai pasisuko į langus, bet buvo akivaizdu, kad nieko ypatingo nepamatė.
- Stiklą dengia storas dulkių sluoksnis, nors pats kambarys švarutėlis, - paaiškino Nialas. - Švarūs langai galėjo išduoti tuos žmones - juk vergai niekuomet neplauna langų.
Nialas priėjo prie komodos ir ištraukė viršutinįjį stalčių. Viduje, kaip jis ir tikėjosi, gulėjo tvarkingai sulankstyti drobiniai vergų rūbai. Nialas suglėbė visa tai į krūvą ir numetė ant artimiausios lovos. Daugiau stalčiuje nieko nebuvo. Antrame stalčiuje taip pat gulėjo vergų drabužiai bei kelios sandalų poros. Tik, skirtingai nuo vergų avimų sandalų, šie buvo tikrai meistriškai pasiūti. Tokius pasiūti galėjo nebent Diros batsiuviai.
Po drabužiais, pačiame stalčiaus gale, gulėjo kažkokie penki nedideli daiktai, kiekvienas suvyniotas į atskirą audeklo atraižą. Palietęs vieną ryšulėlį, Nialas nustebo: medžiaga buvo drėgna. Viduje gulėjo sluoksnis rudų jūros dumblių, veikiausiai tų pačių, kurių gabalėlius jis matė ant paralyžiuotosios merginos kūno. Praskyręs dumblius, vaikinas išvydo keistą daiktą iš glotnaus žalio akmens. Tai buvo maždaug dviejų colių aukščio statulėlė, iš pirmo žvilgsnio - varlės arba rupūžės atvaizdas. Bent jau taip galėjai spėti iš kresnos figūros, apvalių išsprogusių akių, plokščios galvos ir plačios belūpės burnos. Nialui, gimusiam ir užaugusiam dykumoje, tik porą sykių gyvenime teko matyti gyvą varlę, bet net ir jis suprato, kad šis žalias padaras pernelyg jau panašus į žmogų. Visų pirma, mažytės letenėlės, į kurias rėmėsi statulėlė, buvo labai panašios į žmogaus plaštakas, nors pirštus ir jungė plėvės. Storame atsikišusiame pilvelyje aiškiai matėsi bamba, krūtinėje - du nedideli speneliai. Labiausiai Nialą nustebino apvalios tamsžalės dėmelės abiejų akių viduryje - tikrų tikriausi vyzdžiai. Keisčiausia, kad tos dėmelės, iš visko sprendžiant, buvo natūrali akmens savybė; tikriausiai skulptorius ilgokai užgaišo, kol rado akmenį su dvejomis vienodomis dėmelėmis reikiamose vietose.
Nialas ištiesė radinį Dravigui.
- Ką tu apie tai manai?
Dravigas ištiesė į figūrėlę abu čiuptuvus, bet staiga juos atitraukė.
- Neliesk to daikto. Padėk atgal.
- Kodėl? - nustebo vaikinas.
- Nejaugi pats nejauti?
Nialas atsitraukė į patį savo sąmonės centrą, ramybės tašką, ir atvėrė visus pojūčius. Ir tada suprato, ką turėjo omenyje Dravigas. Daikčiukas jo rankoje spinduliavo kažkokią keistą jėgą ar energiją, labai panašią į gyvo padaro jėgos lauką. O geriau įsižiūrėjęs į varlišką veidą, vaikinas pastebėjo jame tai, ko nematė anksčiau: veido išraiška atrodė grėsminga, tiksliau pasakius, plėšri - lyg medžiotojo, kuris tūno pasaloje, stebėdamas artėjančią auką. Kažką panašaus Nialas ne sykį jautė tarp plėšriųjų Didžiosios Deltos augalų. Tačiau akmens skleidžiama jėga buvo labai silpna, beveik nepastebima; matyt, Dravigas pasižymėjo išties nepaprastu jautrumu, jei pajuto tą spinduliavimą, net neprisilietęs prie statulėlės.
Nialas suvyniojo radinį atgal į skepetą ir padėjo ten, kur rado. Tada vieną po kito išėmė ir išvyniojo likusius keturis ryšulėlius. Įdomu buvo tai, kad visos figūrėlės stovėjo nusuktos veidais į galinę komodos sieną. Iš esmės jos buvo panašios, bet kiekviena šiek tiek skyrėsi nuo kitų. Kai kurių veidai atrodė labiau žmogiški, o viena buvo prasižiojusi, ir matėsi dantys. Tik tie dantys buvo tokie, kokių Nialas gyvenime dar neregėjo: ne trikampiai kaip žuvų ir ne plokšti kaip žolėdžių, bet ir vienokie, ir kitokie, su nevienodais galais. Viena figūrėlė turėjo keistą nosį, labiau panašią į straublį, o dar kita buvo užsimerkusi, tačiau veido išraiška buvo tokia pat šiurpiai grėsminga, kaip ir likusiųjų.
Dravigas įtariai stebėjo vaikino veiksmus, neslėpdamas nepritarimo. Nialas suprato, kad vorui jo smalsumas atrodo nepateisinamas, netgi nedoras - šitaip tikriausiai jaustųsi dauguma žmonių, jei kas nors jų akivaizdoje kapstytųsi po svetimo žmogaus asmeninius daiktus. Ką ir besakyti, voro protas smarkiai skyrėsi nuo žmogaus proto. Vorai buvo protingi ir pastabūs, tačiau smalsumas, įgimtas žmonėms, buvo jiems visai svetimas.
- Kodėl, tavo manymu, nusikaltėliai laikė savo talismanus suvyniotus į jūržoles? - paklausė Nialas voro.
- Tai ne talismanai, - atsakė Dravigas. - Tai jų asmeniniai dievai.
Ir tada Nialas suprato, kodėl Dravigas smerkė jo smalsumą. Vorai kaip niekas kitas jautė nežinomas gamtos jėgas ir be galo ištikimai garbino didžiąją Deltos deivę. Tik dėl tos priežasties jie ir su pačiu Nialu elgėsi bemaž kaip su dievu: vorai laikė jį deivės pasiuntiniu. Dabar Dravigą suerzino tai, kad Nialas neparodė deramos pagarbos šventiems daiktams. Tačiau garsiai priekaištauti voras visgi nedrįso: juk Nialas ir pats buvo iš dalies šventas.
Vaikinas rūpestingai suvyniojo figūrėles į audeklo skiautes ir padėjo atgal į stalčių.
- Vis dėlto norėčiau žinoti, kodėl jie laikė šiuos daikčiukus jūros dumbliuose. Iki šiol maniau, kad tie žmonės gyveno požemyje.
Kalbėdamas jis bandė ištraukti apatinįjį komodos stalčių, bet padaryti tai buvo ne taip jau paprasta: matyt, medis nuo drėgmės išsiklaipė. Galų gale jam pavyko atidaryti stalčių. Viduje gulėjo plokščia medinė dėžė, maždaug pusantros pėdos ilgio ir pėdos pločio. Nialas buvo radęs nemažai tokių dėžių apleistų namų virtuvėse - anksčiau jis mėgdavo naršyti po seniai ištuštėjusius miesto namus; paprastai tai būdavo stalo įrankių rinkiniai, ir tik viena dėžė buvo pilna stiklinių indelių su žolelėmis ir prieskoniais.
Nialas padėjo radinį ant komodos viršaus ir atvožė. Jo nuostabai, viduje nebuvo nieko, išskyrus krūvelę rudų jūros dumblių, apsemtų kažkokio skysčio, veikiausiai jūros vandens. Kambarys iškart prisipildė jodo kvapo. Vaikinas kilstelėjo žoles ir žvilgtelėjo į dėžės dugną: nieko. Užtat jis pastebėjo, kad iš vidaus dėželė padengta kažkokia pilka medžiaga, kuri atrodė slidi, gleivėta, bet iš tiesų buvo pakankamai kieta; akivaizdu, kad ji neleido vandeniui ištekėti iš dėželės. Dumbliai taip pat buvo slidūs, odiški; iškėlęs juos, Nialas pamatė, kad tai ne pluoštas atskirų lapų, kaip jis manė, bet vientisas lakštas. Vaikinas abiejomis rankomis iškėlė lakštą priešais save. Dabar paaiškėjo, kad tai lyg ir koks kilimėlis, netaisyklingo stačiakampio formos, sulenktas perpus. Viena kilimėlio pusė buvo glotni, odiška; antrąją sudarė į siurbtukus panašūs pumpurėliai, kiekvienas maždaug pusės colio skersmens. Kilimėlio pakraščiais tįso lyg ir kokie ūseliai ar ataugos - dar vienas įrodymas, kad tai vientisa augalo dalis.
Nialas parodė radinį Dravigui, nepaisydamas ant grindų lašančio vandens.
- Ką tu apie tai pasakysi? Kaip manai, ką nusikaltėliai galėjo veikti su šiuo jūros augalu?
Bet Dravigas atsakė telepatiniu impulsu, kuris žmonių bendravime atitiko galvos purtymą.
Nialas padėjo kilimėlį atgal į dėžę ir užvožė dangtelį. Nusišluostęs drėgnas rankas į tuniką, jis pastebėjo, kad keli rudi skuteliai kaipmat prilipo prie medžiagos.
Daugiau kambaryje nieko įdomaus nebuvo. Spinta kampe buvo tuščia, išskyrus dvi purvinas darbines tunikas. Nialas numetė jas ant lovos šalia visų kitų, o paskui patikrino visų kišenes. Kaip ir reikėjo tikėtis, kišenės buvo tuščios. Galų gale jis nusprendė palikti tą kambarį ramybėje ir nuėjo apžiūrėti likusių pirmojo aukšto patalpų. Kai užrakintos priešakinio kambario durys nepasidavė ryžtingam stumtelėjimui, vaikinas pasuko rankeną ir įsirėmė į jas petimi. Durys su trenksmu išlūžo. Bet kambarys, kaip jis ir numanė, buvo jau seniai negyvenamas, gal kelis šimtus metų - apie tai bylojo storas dulkių sluoksnis ant baldų. Visi langai buvo išdužę, ant grindų tebeblizgėjo stiklo šukės.
Kadangi namas buvo nedidelis, be tų dviejų kambarių, pirmame aukšte buvo tik virtuvė. Pastaroji, kaip paaiškėjo, tviskėjo švara - nė dėmelės, nė dulkelės. Indų džiovykloje palikti džiūti keli puodeliai bei lėkštės, virš kriauklės pakabintas rankšluostis, du skudurėliai indams plauti tvarkingai padžiauti ant džiovyklos krašto, puodai ir kitokie virtuvės indai dugnais į viršų sustatyti ant lentynos. Krosnyje likę medžio pelenų, atliekų kibiras po kriaukle puspilnis pūvančių daržovių likučių bei triušio kaulų.
Virtuvės spintelės stalčiuose gulėjo peiliai, šakutės ir kitokie įrankiai, kai kurie visai surūdiję, matyt, užsilikę čia dar nuo tų laikų, kai pasaulį valdė žmonės. Durelės po stalčiais buvo užrakintos. Pabandęs išlaužti jas surūdijusiomis žirklėmis, Nialas tik nulaužė žirkles. Tada jis visai ištraukė stalčius ir pro viršų dirstelėjo vidun: viršutinės lentynos viduryje gulėjo raktas. Vaikinas kyštelėjo jį į spintelės duris; durys atsirakino. Iš pirmo žvilgsnio spintelė atrodė tuščia. Bet kam tada ją rakinti ir dar slėpti raktą? Atsiklaupęs ant grindų, Nialas pasilenkė, dirstelėjo į apatinę lentyną ir patenkintas šyptelėjo: tolimiausiame kampe gulėjo maža medinė dėžutė, nustumta taip toli, kad jis vos pasiekė pirštų galais. Dėžutė, padaryta iš juodo poliruoto medžio, buvo poros colių pločio. Keisčiausia, kad ji lyg ir neturėjo dangtelio: nesimatė nei vyrių, nei kokių nors kabliukų. Nialas kelias minutes vartė dėžutę rankose, kol išsiaiškino, jog dangtelis nustumiamas - beje, įleistas taip kruopščiai, kad nesimatė nė plyšelio. Vaikinas ryžtingai uždėjo ranką ant dėžutės viršaus ir stumtelėjo - dangtelis nuslydo į šalį. Viduje buvo rudo stiklo buteliukas ir dar kažkoks keistas daiktas, kurio paskirties Nialas nesuprato, kad ir kiek laužė galvą. Daikčiukas buvo padarytas iš paukščio plunksnos, viename gale nusmailintos iki adatos aštrumo; kitą galą gaubė lyg ir koks mažytis guminis balionėlis. Vaikinas atkimšo buteliuką ir pauostė: skystis viduje kvepėjo vaistais. Tada panardino į jį plunksną ir spūstelėjo balionėlį; vamzdelis prisitraukė geltono skysčio. Bet jam taip ir nepavyko atspėti, kodėl kitas plunksnos galas užaštrintas. Išspaudęs skystį atgal į buteliuką, Nialas sudėjo viską į dėžutę, o ją pačią įsimetė į tunikos kišenę. Simeoną radinys tikrai sudomins.
Galiausiai jis užmetė akį į antrojo aukšto kambarius. Bet jie, kaip ir sakė Dravigas, buvo tušti, nė ženklo, kad čia būtų kas gyvenęs; ant dulkėtų grindų likę tik Dravigo pėdsakai.
Grįžęs į miegamąjį, Nialas rado vorą kantriai laukiantį - jis tikriausiai net nepasijudino, kol Nialas vaikščiojo po namą. Išties stebėtina kantrybė. Vaikinas atsisėdo ant vienos iš lovų ir apvedė žvilgsniu kambarį. Dravigas, aišku, pajuto jo nusivylimą ir taktiškai, kad Nialas nesuprastų jo žodžių kaip priekaišto dėl laiko švaistymo, pasiteiravo:
- Ką turėčiau perduoti Mirties Valdovui?
Nialas atsiduso.
- Nori žinoti, ką man pavyko išsiaiškinti? Bijau, kad labai nedaug.
Dravigas trumpu impulsu perdavė užuojautą; tiesą sakant, išreikšti užuojautą telepatiškai buvo žymiai lengviau negu žodžiais.
- Galiu tau tik tiek pasakyti, - toliau kalbėjo vaikinas, - kad iš viso šiame name gyveno penki žmonės. Bet ne visi vienu metu, kadangi čia yra tik keturios lovos. Veiksmų planą nusikaltėliai buvo iš anksto gerai apgalvoję. - Nialas parodė į drabužius, suverstus ant lovos. - Kai kurios iš šių tunikų buvo pasiūtos specialiai kelionei. Atidžiau įsižiūrėjęs pastebėtum, kad jos pasiūtos iš geresnės medžiagos negu šitos, tikrosios vergų tunikos, - Nialas parodė į purvinus marškonius apdarus. - Vos tik gavę tikruosius drabužius, kelioninius kostiumus jie paslėpė stalčiuje. Juk kas nors galėjo pastebėti skirtumą, o tie atėjūnai nenorėjo atkreipti į save dėmesį. Todėl ir neišplovė miegamojo langų, nebandė uždangstyti langinėmis tų langų, kurie išeina į gatvę. Tiesiog laikė užrakintas vidines duris - tam atvejui, jei kas nors įsibrautų į namą pro išdaužtus langus.
Dravigas dėmesingai klausėsi Nialo išvedžiojimų.
- Tavo pastabumas tiesiog stulbinantis. Kaip tau pavyko jį taip išlavinti?
- Pastabumą privalo lavinti kiekvienas medžiotojas, antraip jo laimikis bus menkas. Bet šiuo atveju aš labiau remiuosi logika. Pavyzdžiui, tu tikriausiai iškart pastebėjai, kad namo gyventojai buvo labai tvarkingi - grindys nušveistos iki baltumo. O tai išduoda, kad jie ne vergai. Bet kas, įėjęs į šį kambarį, iškart tai suprastų. Tai kodėl jie nepaliko čia netvarkos, būdingos visiems vergams - juk taip būtų išvengę rizikos? Ogi todėl, kad jie tikriausiai nuo mažens buvo įpratinti prie švaros. Purvo jie bijojo labiau už demaskavimą.
- Bet tarp nusikaltėlių buvo moteris, kuri daugiau neturėjo ką veikti, kaip tik tvarkytis, - paprieštaravo Dravigas. - Vergų moterys visą dieną išbūna namuose.
Nialas papurtė galvą.
- Užmiršti, kad merginą buvo pagavęs Skorbas. Pastarąsias kelias savaites šiame kambaryje gyveno tik vyrai, tačiau jie palaikė tvarką. - Nialas parodė į purvinas tunikas. - Šitas jie tikriausiai atidėjo skalbti tą rytą, kai išėjo susidoroti su Skorbu.
Staiga vaikinui šovė netikėta mintis.
- Tą rytą jų buvo likę tik trys. Du jau kabėjo žemyn galvomis Skorbo slėptuvėje. Ar tik ne todėl nusikaltėliai išsirinko savo auka Skorbą, jog žinojo - būtent jis atsakingas už dviejų jų draugų dingimą? Tokia versija paaiškintų kai kuriuos keistus faktus. Medis, partrenkęs Skorbą, buvo pasodintas mažiausiai prieš metus, o gal net ir anksčiau. Bet tuo metu atėjūnai neturėjo jokio pagrindo žudyti Skorbą - jis buvo tik Mirties Valdovo asmens sargybos kapitonas.
- Tada kas buvo jų numatytoji auka?
- Tu.
- Aš?!
Nialas pirmą sykį pamatė Dravigą apstulbusį ir neišlaikęs nusijuokė.
- Aš tik spėju. Bet į ką dar jie galėjo kėsintis? Mirties Valdovas niekuomet neišeina iš savo rūmų. Po jos tu esi žymiausias voras mieste.
- Bet kam jiems reikėjo mane žudyti?
- Dėl tos pačios priežasties, dėl kurios jie būtų nužudę bet kurį kitą vorą. Manau, kad tie žmonės - o tiksliau, tas, kas juos pasiuntė - pritvinkę neapykantos vorams ir jų tarnams.
- Bet ką jie tikisi pasiekti?
Nialas mintyse nelinksmai šyptelėjo: Dravigas tikriausiai galutinai įtikėjo jį turint kažkokią antgamtinę aiškiaregystės dovaną.
- Mes galime tik spėlioti. Jeigu tie žmonės nekenčia vorų, tai galbūt trokšta išnaikinti juos ir užimti jų vietą, tapti Žemės valdovais.
Tardamas šiuos žodžius, Nialas prisiminė savo paties neapykantą vorams, puoselėtą nuo vaikystės. Bet Dravigas, jei ir perskaitė jo mintis, buvo pakankamai taktiškas, kad to neparodytų. Jis tik atsainiai tarstelėjo:
- Sunku įsivaizduoti, kaip jie galėtų tai įgyvendinti.
Nialas gūžtelėjo pečiais.
- Kad ir kokie buvo nusikaltėlių planai, spėju, kad Skorbas juos sužlugdė. Todėl, sulaukę pastiprinimo, jie nusprendė pirmiausia atsikratyti Skorbo. Tačiau tada reikalai pakrypo jiems nepalankia linkme. Skorbas nužudė vieną iš užpuolikų, ir jiems teko skubiai paslėpti kūną. Jie nurengė žuvusįjį, kad mes neatspėtume, jog jie slėpėsi tarp vergų. Bet per tą laiką, kol žudikai slėpė įkalčius, Skorbas sugebėjo nušliaužti iki aikštės ir sukelti aliarmą. Nusikaltėliai negalėjo pabėgti per ką tik iškritusį sniegą, nepalikdami jame pėdsakų. Todėl pamėgino įsimaišyti į gatvę valančių vergų būrį. Netgi tada jie dar galėjo pasprukti nepastebėti - tiesą sakant, vienas iš jų tikrai paspruko. Laimei, Simeonas atspėjo, kur jie galėjo pasislėpti, ir antrąjį mes sučiupome ligoninėje.
- Ir dabar visi jie negyvi, - užbaigė Dravigas.
- Ne visi. Yra dar mergina.
- Ak, taip. Bet nesuprantu, kokį vaidmenį nusikaltėlių planuose vaidino mergina.
Nialas papurtė galvą.
- Aš taip pat nesuprantu. O ji dar negali mums pasakyti.
- Privalome ją budriai saugoti.
- Aš tuo pasirūpinsiu. - Nialas apžvelgė kambarį. - Manau, reikėtų palikti čia sargybą - tam atvejui, jei kas iš jų pasirodytų.
- Manai, mieste yra ir daugiau tų žmonių?
- Ne, dabar tikriausiai nėra. Tačiau kai jų šeimininkas sužinos apie pirmosios teroristų grupės nesėkmę, manau, atsiųs kitą. - Ūmai Nialas krūptelėjo, tik dabar suvokęs padėties dviprasmiškumą: - Bet, vardan deivės, iš kur jie ateina?
- Mūsų patruliai gavo nurodymą apieškoti visą rajoną penkiasdešimties mylių spinduliu aplink miestą. Negavome jokių pranešimų apie įsibrovėlius.
- Aš kalbu ne apie įsibrovėlius. Kur yra tų žmonių miestas?
- Neturime jokių duomenų apie dideles žmonių sankaupas Mirties Valdovui priklausančiose žemėse.
Bejausmis, abejingas tonas, kuriuo Dravigas pateikė šią informaciją, nuvylė Nialą ir kartu prajuokino.
- O ar toli tęsiasi Mirties Valdovo žemės?
- Tikslių skaičių negaliu pateikti. Mes, vorai, nesidomime tokiomis smulkmenomis. Bet patarčiau tau šnektelėti su oro žvalgybos pajėgų viršininku.
Pasiūlymas sudomino Nialą. Vorai niekuomet nesišvaistė informacija apie politinę ar karinę savo valstybės struktūrą, todėl net išdirbęs su jais pusę metų, Nialas apie tai žinojo ne daugiau, negu vos atvykęs į miestą.
- Kuo jis vardu, tas viršininkas?
- Žmonės vadina jį Asmaku.
- Kur jį galima rasti?
- Mirties Valdovo būstinėje. Gal nusiųsti jam žinią, kad atvyktų pas tave?
- Ne, nereikia. Netrukus važiuosiu atgal į rūmus. Čia daugiau nieko nesužinosime.
Dravigas ceremoningai nusilenkė.
- Tokiu atveju aš tučtuojau grįžtu pas Mirties Valdovą pranešti, ką sužinojome.
Nialas lukterėjo, kol įsitikino, jog Dravigas tikrai išėjo iš namo, o tada čiupo iš komodos stalčiaus vieną statulėlę, įvyniotą į skepetą - Dravigas, aišku, būtų pataręs to nedaryti. Įsikišęs statulėlę į kišenę, jis uždengė drabužiais likusias figūrėles ir uždarė stalčių. Paėmė su savimi taip pat ir medinę dėžę su keistuoju dumbliu, prieš tai suvyniojęs ją į vieną iš rastųjų tunikų, kad vanduo nelašėtų.
Rudasis vilkinis voras tebestovėjo sargyboje priešais namą sustingęs lyg statula - stebimas smalsių vežėjų žvilgsnių padauža, matyt, nedrįso nė krustelėti. Iš žuvėdros liko tik kelios plunksnelės, plūduriuojančios nutekamajame griovyje.
- Norėčiau, kad eitum vidun ir saugotum namą, užsidaręs duris, - kreipėsi Nialas į sargybinį. - Netrukus atsiųsiu kitą sargybinį, kuris tave pakeis.
Taip ir liko neaišku, ar rudis suprato nurodymą: jo dvi pagrindinės akys ir keturios pagalbinės, išdėstytos po pagrindinėmis, toliau nemirksėdamos spoksojo į tuštumą. Bet kai vežimaitis gatvės gale suko už kampo, Nialas pastebėjo, kad voras dingęs, o priekinės namo durys uždarytos.

Vežimaičiui įriedėjus į pagrindiniąją miesto aikštę, Nialas paliepė vežėjams sustoti priešais žalią veją, supančią Baltąjį bokštą. O tada atleido juos, liepęs pailsėti ir pavalgyti: jam užteko vieno žvilgsnio į tų vyrų protus, kad suprastų - vargšams iš alkio žarna žarną ryja.
Bet vos tik prisiartinęs prie bokšto, Nialas pajuto, jog kažkas negerai. Paprastai statinys traukte traukdavo jį prie savęs, panašiai kaip magnetas. Dabar jis nejautė jokios traukos - tarytum jo kūną gaubė kažkokia izoliuojanti medžiaga. Ir tikrai, palietus sieną pirštais, ranka nepaniro į ją lyg į vandenį; pirštai įsirėmė į kietą paviršių.
Keista. Nialas nužingsniavo aplink bokštą į šiaurinę jo pusę, kur vibracija būdavo intensyvesnė. Jokio skirtumo. Pusiau skaidri pieno baltumo siena ir ten neprasiskyrė; ji net ir atrodė kitokia - tvirta, vientisa, nors paprastai statinio paviršius virpėdavo lyg koks kristalizuotas dūmas.
Gal dėl to kalta dėžė, kurią jis atsinešė? Nialas padėjo nešulį ant marmurinės platformos, supančios bokšto pagrindą; bet jau darydamas tai pajuto, kad dėžė čia niekuo dėta. Tada išsitraukė iš kišenės akmeninę statulėlę; vos palietęs ją, vaikinas pajuto savotišką vibraciją - kaip ir tada, kai pirmąsyk paėmė tą daiktą į rankas: nežymų gyvo padaro, pavyzdžiui, plėšraus Deltos augalo, virpesį. Jam padėjus statulėlę ant žemės, ir kūną iškart persmelkė pažįstamas dilgsėjimas, sukeliamas bokšto jėgos lauko. Tačiau vis tiek tas dilgsėjimas buvo ne toks stiprus kaip paprastai. Tik nunešęs statulėlę toliau ant žolės, Nialas pajuto įprastą bokšto lauko vibraciją, tarytum jo kūno atomai staiga ėmė virpėti tuo pačiu dažniu, kaip ir bokšto atomai.
Jis paėmė nuo žemės dėžę, suvyniotą į jau sudrėkusią drobinę vergo tuniką; niekas nepasikeitė. Tada Nialas ryžtingai žingtelėjo į elektrinį sienos glėbį - sakytum, į vandenį, prisotintą gyvos energijos. Po akimirkos jis jau stovėjo bokšto viduje, kambaryje su švytinčiomis gaubtomis sienomis.
Taip atsitiko pirmą kartą per pastaruosius mėnesius. Paprastai Nialas atsidurdavo kokioje nors keistoje, dažniausiai netgi baisioje vietoje. Sykį išniro Veneroje, geltonuose sieros ūkuose, kitąsyk - vandens purslų debesyje Viktorijos krioklio papėdėje; o kartą, įžengęs į bokštą, atsitokėjo plūduriuojąs saulės apšviestame ežerėlyje, kažkokių mikroskopinių gyvūnų knibždėlyne. Stygmasteris mėgo pasitikti savo svečią mįslėmis. Bet šiandien tikriausiai pajuto, kad nėra laiko žaidimams.
- Kas nutiko? - garsiai paklausė Nialas.
Vos spėjo prasižioti, priešais išdygo senolis - tarytum iš pat pradžių ten stovėjo. Šį kartą bokšto šeimininkas tik nežymiai linktelėjo pasisveikindamas.
- Šis bokštas pastatytas taip, kad pro jo sienas negalėtų patekti potencialiai priešiškos esybės.
- Nieko nesuprantu, - nustebo Nialas.
- Padaras, kurį tu bandei įsinešti, potencialiai pavojingas.
- Betgi tai joks padaras! Tai akmens gabalas.
Senolis įsistebeilijo į Nialą iš po vešlių antakių.
- Tu įsitikinęs?
- Absoliučiai. Tai tokia keista maža statulėlė.
- Iš kur ją gavai?
- Radau viename name vergų rajone, - paaiškino Nialas. - Ten kurį laiką slėpėsi Skorbo žudikai.
Senolis papurtė galvą.
- Įtariu, kad tu smarkiai apsigavai. Nupasakok aplinkybes, kokiomis tas daiktas pateko į tavo rankas.
Kadangi Nialas kaip tik dėl to ir atėjo, jis su visomis smulkmenomis atpasakojo senoliui pastarosios valandos įvykius. Stygas klausėsi, nutaisęs abejingą veidą (tokia buvo dabartinė jo strategija: įpratinti Nialą prie minties, kad jis - tik mašina), o paskui staiga pareiškė:
- Privalau pats pamatyti tą dirbinį.
Senolis apsisuko ir, begalinei vaikino nuostabai, žingtelėjo per sieną laukan. Nialas puolė iš paskos ir po akimirkos atsidūrė saulės užlietoje aikštėje. Žengiant skradžiai sieną į tuštumą, jam visada šiek tiek apsvaigdavo galva; atsipeikėjęs jis išvydo senolį, jau pasilenkusį virš skepeton suvyniotos statulėlės, Nialo paliktos ant žolės. Žmonės, einantys pro šalį, tikriausiai palaikė jį eiliniu miestiečiu, nes niekas neatkreipė į jį dėmesio.
Nialas tiesiog neištvėrė nepasmalsavęs:
- Ar ir anksčiau esi buvęs išorėje?
Senolis papurtė galvą.
- Anksčiau nebuvo reikalo.
Jis išvyniojo statulėlę iš audeklo skiautės ir pasidėjo sau ant delno.
- Na? - pasidomėjo Nialas.
- Prisipažįstu, tikrai nesuprantu, kodėl šis daiktas sukėlė tokią apsaugos lauko reakciją. Akivaizdu, kad tai tik gabalėlis silikatinio mineralo, giminingo nefritui.
Senolis apsigręžė ir vėl dingo skradžiai sieną bokšto viduje. Nialas nusekė iš paskos. Jam įėjus, Stygas vis dar apžiūrinėjo figūrėlę ant delno; vaikinas pastebėjo, kad tai toji vienintelė iš penkių su užmerktomis akimis. Galiausiai senolis apmaudžiai papurtė galvą.
- Turiu prisipažinti, kad mano atminties saugyklose nėra informacijos apie šį reiškinį.
Nialas nesugebėjo nuslėpti ironiškos šypsenėlės.
- Nori pasakyti, jog šis reiškinys prieštarauja Stygo Visatos sampratai?
- Būtent.
- Ar tai nereiškia, kad tavo atminties saugyklas būtina papildyti nauja informacija?
- Visiškai logiška išvada, - sutiko senolis.
O Nialas mintyse pažymėjo, kad vienas iš mašinos privalumų - tai, jog mašina nesigėdija prisipažinti klydusi.
- Ką dabar darysi? - paklausė vaikinas.
- Visų pirma neutralizuosiu šitą daiktą.
Senolis pastatė statulėlę ant grindų ir atbulas atsitraukė per žingsnį. O po akimirkos, taip netikėtai, kad Nialas išsigandęs pašoko, iš viršaus įžambiai smogė ryškiai žydras spindulys, apšviesdamas statulėlę. Šviesos šaltinio vaikinui nepavyko įžiūrėti; ji sklido tarytum tiesiai iš lygaus balto lubų paviršiaus. Žėrinčiame spindulyje ir pati statulėlė tarytum sužibo. Oro temperatūra patalpoje pastebimai nukrito.
- Kas tai? - paklausė Nialas.
- Šaltoji šviesa.
- Aš maniau, kad ji būna žalia.
- Paprastai tokia ir būna. Bet šis spindulys šaldo iki absoliutaus nulio temperatūros, sustabdydamas bet kokį molekulių judėjimą. Bet kokia gyvybės forma, jei čia tokia yra, bus laikinai užšaldyta.
- Ar šaltis jos nesunaikins?
- Ne, nes šaldymo procesas vyksta labai greitai. Ledynmečio epochoje žuvys kartais akimirksniu sušaldavo upėse, o ledui ištirpus lyg niekur nieko plaukdavo toliau.
Oras patalpoje greitai vėso. Netrukus Nialui iš burnos ir nosies ėmė virsti garo kamuoliai. Jis jau tirtėjo visu kūnu ir glaudžiau suposi į apsiaustą, kai žydrasis spindulys staiga išnyko, ir kambaryje iškart tapo šilčiau. Vandens garai aplink figūrėlę akimirksniu sušalo, aptraukdami akmenį šerkšnu. Kai senolis pasilenkęs ją pakėlė, Nialas nejučia susiraukė: žmogui akmens šaltumas tikriausiai nutvilkytų pirštus lyg iki baltumo įkaitinta geležis. Senolis kelias sekundes įdėmiai žvelgė į statulėlę - tikriausiai atlikinėjo kažkokią analizę, susiprotėjo vaikinas, - o paskui staiga vėl žingtelėjo kiaurai sieną. Po minutėlės jis grįžo, bet jau tuščiomis rankomis.
- Šaltis neutralizavo statulėlės galią, - atsakė senolis į klausiamą Nialo žvilgsnį. - Bet atsargumo dėlei visgi verčiau palikime ją lauke.
- Ar numanai, kas tai per galia?
- Ne. Galiu pasakyti tik tiek, kad ji biologinės prigimties.
- Kodėl taip manai?
- Nes šaltis ją neutralizavo.
- Vadinasi, pripažįsti, jog Stygas nieko nežinojo apie tokią galią?
- Pripažįstu, kad Stygas neįvedė duomenų apie ją į manąją informacijos saugyklą.
- Ar tai nereiškia, kad jis klydo, neigdamas magijos egzistavimą?
- Magija apibrėžiama kaip antgamtinių jėgų kišimasis į gamtos procesus. Stygas laikė tai primityviais prietarais, - atšovė senolis.
- Klausyk, - kantriai tarė Nialas. - Į mūsų miestą atsibastė būrys galvažudžių, visi pasikabinę ant kaklo po medalioną su magišku keršto simboliu. Jie atsinešė ir akmenines figūrėles, kurios, kaip paaiškėjo, yra gyvos. Argi pats Stygas šiuo atveju nesutiktų, kad visa tai yra anapus jo supratimo ribos?
- Stygas puikiai suvokė, kad Visata pilna keisčiausių reiškinių, esančių anapus jo supratimo ribos. Bet jis neigtų, jog šie reiškiniai gali prieštarauti pagrindiniams logikos dėsniams.
- Gal jie ir neprieštarauja. Gal jie tiesiog paklūsta kitokios logikos dėsniams.
- Tai ką tu siūlai? - paklausė senolis.
- Na, tu juk turi šimtus knygų apie magiją, teisingai? Bent keliose iš jų turėtų būti koks nors paaiškinimas tam, kas čia vyksta. Ar negalėtum patikrinti?
- Nori, kad nuodugniai peržiūrėčiau daugiau kaip tris tūkstančius tomų?
- Ar tai įmanoma?
- Be abejo. Bet ilgai užtruks.
Nialo širdis smuktelėjo į kulnus.
- Kiek laiko?
- Apie pusvalandį.
Vaikinas net nusikvatojo.
- A, tai nieko baisaus. Pusvalandį kaip nors prakentėsiu. Nueisiu į valgyklą. Pranešk man, kai baigsi, gerai?
Valgykla buvo tame pačiame aukšte, kaip ir "florentietiškoji" galerija. Tai buvo nedidelė salė, kur tilpo vos dvylika staliukų. Nuo to laiko, kai Nialas pradėjo reguliariai čia lankytis, Stygmasteris pagyvino aplinką patraukliomis staltiesėmis, o maistą patiekdavo jau nebe plastikiniuose induose, bet porceliano lėkštėse, išmargintose įmantriais piešiniais. Šviežio maisto čia, žinoma, nebuvo, tačiau maisto sintezatoriaus paruošti patiekalai skoniu gerokai pranokdavo rūmų virėjų gaminamus valgius. Nialas vis dar negalėjo atsistebėti bokšto virtuvės įvairove, nors lankėsi čia jau daugiau kaip pusmetį.
Pats sintezatorius buvo pailga metalinė dėžė, maždaug trijų pėdų ilgio, pritvirtinta prie sienos šalia lango. Valgiaraštis, pakabintas virš jo, siūlė daugiau kaip šimtą įvairiausių valgių ir gėrimų, pradedant hamburgeriais (su svogūnais ir be jų), baigiant burgundiškuoju, bordo bei amerikietiškuoju šardonė. Per šešis mėnesius Nialas sugebėjo visko paragauti - nuo žąsies kepenėlių pašteto ir keptos jautienos filė iki persikų pudingo ir krevečių padažo. Galų gale jis padarė išvadą, kad jo neišlavintas skonis negali deramai įvertinti šių kulinarijos šedevrų, ir nuo to laiko paprastai apsiribodavo pietumis iš dviejų patiekalų: žuvimi su bulvių traškučiais ir pyragėliu su ledais bei pistacijomis. Būtent tai jis dabar ir užsisakė, suprantama, nė nenutuokdamas, kad kartoja dešimčių paauglių kartų pasirinkimą. Be to, dar užsakė sintezatoriui stiklinę apelsinų sulčių, kurias mėgo kur kas labiau už vyną.
Valgydamas jis žiūrėjo pro atvirą langą į turgaus aikštę apačioje, kuri atrodė lygiai taip pat, kaip galėjo atrodyti Lorenco de'Mediči laikais. Nialas jau atpažindavo daugumą prekiautojų, tiek iš veidų, tiek iš skardžių šūksnių, taip pat ir daugelį tarnų bei namų šeimininkių, reguliariai ateinančių į turgų apsipirkti. Mėsininkas, kurio prekystalis stovėjo pačiame kampe, šūkalodavo taip garsiai, kad jo kimaus boso negalėjo nustelbti jokie kiti miesto garsai, įskaitant ir galvijų mykimą bei avių bliovimą. Kaip ir dauguma vyrų prekeivių, jis rėžė sparną apie rudaplaukę daržovių pardavėją, kurios prekystalis buvo tiesiai priešais Nialo langą. Toji moteriškė, jau įpusėjusi ketvirtą dešimtį, buvo aukštesnė už vidutinį vyrą ir išsiskyrė skambiu juoku bei ypatinga šelmiška maniera atlošti galvą ir įsiremti rankomis į šlaunis. Tikra princesė Merlju, kartais pagalvodavo Nialas, tik, žinoma, triukšmingesnė, šiurkštesnė. Vyrams patikdavo šnekučiuotis su ja bei juokauti, ir nors Nialas nesuprato tų žmonių kalbos, iš griausmingo kvatojimo spėjo, jog dauguma tų juokelių ne visai padorūs.
Rudaplauke žavėjosi ir jaunas turtuolis, kuris mažiausiai kartą per dieną stabtelėdavo priešais jos prekystalį; jis atjodavo ant bėros kumelės, dažniausiai pasipuošęs purpurine liemene ir juokinga skrybėle, panašia į apverstą gėlių vazoną. Vyrai prekiautojai, ypač mėsininkas, nemėgo to gražuolio ir vis šaipydavosi iš jo. Bet Nialas nujautė, kad jų priešiškumo pagrindas tėra pavydas ir baimė, kad vieną gražią dieną rudaplaukė pasiduos ir paaukos savo dorybę galantiškajam dūsautojui. Beje, Nialas žinojo, kad jie ne be reikalo būgštauja; sykį, jau vakarėjant, kai dauguma prekiautojų buvo jau susirinkę savo prekes ir išsiskirstę, turtingasis jaunuolis Nialo akyse įteikė rudaplaukei daržovių pardavėjai gėlių puokštę; moteriškė priėmė gėles - aišku, iš pradžių apsižvalgė, ar kas nemato - ir skubiai paslėpė jas po prekystaliu. Bet kai puošeiva pasilenkė nuo arklio ir šnipštelėjo kažką jai į ausį, rudaplaukė energingai papurtė galvą. Mėsininkas, kaip tik tą akimirką išlindęs iš už savo prekystalio, piktai susiraukė, o kai jaunuolis nujojo sau, apmaudžiai nusispjovė ant grindinio.
Šiandien, žiūrėdamas pro langą, Nialas tapo dar vienos įdomios scenos tarp rudaplaukės ir valtininko liudininku. Valtininkas, pririšęs savo valtį prie laiptelių, vedančių į upę tiesiai iš turgaus aikštės, atsinešė didžiulę žuvį - daugiau kaip pėdos ilgio - ir, sprendžiant iš gestų, ėmė įkalbinėti moteriškę ją nusipirkti. Daržovių pardavėja vis purtė galvą, tikriausiai tvirtino, kad jis per daug užsiprašo. Ūmai valtininkas palinko į priekį ir kažką pasakė. Kiek padvejojusi, rudaplaukė galiausiai linktelėjo ir padavė jam pinigus bei krepšį su žaliomis daržovėmis, panašu, kad su kopūstais.
Tada valtininkas užėjo už prekystalio ir padėjo žuvį į dėžę. Tik staiga, jau eidamas lauk, stvėrė moteriškę už rankos ir prisitraukė prie savęs. Nialas nematė, kas įvyko paskui - vaizdą užstojo valtininko nugara, - tačiau rudaplaukė sureagavo audringai: skėlė akiplėšai tokį antausį, kad tas net susverdėjo. Moterėlė už gretimo prekystalio garsiai užsikvatojo, tiksliau, spigiai sukudakavo, ir valtininkas dėl to taip įsiuto, kad nusprendė atsiimti savo žuvį. Daržovių pardavėja stvėrė dėžę ir prisispaudė prie savęs, kad jis nepasiektų. Per kelias sekundes įsiplieskė triukšmingas barnis, kuriame sudalyvavo ne mažiau kaip tuzinas vyrų bei moterų, taip pat išbadėjęs valkata šuo - pastarasis įnirtingai skalydamas vis bandė įkąsti valtininkui į koją. Valtininkas tuoj sumojo, kad dauguma palaiko anaiptol ne jo pusę - jis, matyt, tikėjosi, kad, nuleidęs žuvies kainą, galės leisti sau tam tikrą elgesio laisvumą, - ir skubiai spruko atgal į savo valtį, palikęs net ir krepšį su daržovėmis. Prekeiviai, netverdami apmaudu, kad pramoga taip greitai baigėsi, nenoromis išsivaikščiojo į savo vietas. Tik be galo susijaudinęs šuva kiauksėjo toliau, kol išlėkė į orą, paspirtas kažkokio žmogaus; gailiai inkšdamas, šunėkas nubindzeno upės link.
Nialas stebėjo šią sceną su tokiu susidomėjimu, kad išgąstingai krūptelėjo, išgirdęs senolio balsą prie pat savo ausies:
- Atsiprašau, kad taip ilgai užtrukau. Užduotis pasirodė sudėtingesnė, negu iš pradžių maniau.
- Nesvarbu. Aš stebėjau aną moterį aikštėje. - Ūmai vaikiną persmelkė įtarimas. - O gal tai tu surengei tą spektaklį, kad aš nenuobodžiaučiau ?
- Ne. Šiandien turgaus diena. Būtum atėjęs čionai vakar, būtum radęs aikštę tuščią.
Senolis prisitraukė kėdę ir atsisėdo kitoje stalo pusėje. Kadangi jis tikrovėje neegzistavo, visa ši pantomima buvo nereikalinga. Tačiau, kaip jis mėgdavo kartoti Nialui, stulbinantis smulkmenų tikroviškumas buvo Stygmasterio pasiekimų viršūnė.
Nialas pakabino šaukštelį jau aptirpusių ledų.
- Ar tie žmonės ten, apačioje, iš tiesų kažkada gyveno? - pasidomėjo jis.
Senolis pažvelgė į jį su nepiktu priekaištu akyse.
- Vargu. Juk 1490-aisiais dar nebuvo išrasta filmavimo kamera.
Nialas pažvelgė pro langą į rudaplaukę pardavėją, kuri rodė savo žuvį moteriškei už gretimo prekystalio.
- Vadinasi, jei būčiau burtininkas ir galėčiau nukeliauti atgal į 1490-uosius, šių žmonių ten nepamatyčiau?
Senolis atsiduso.
- Tai, ką tu vadini keliavimu laiku, yra tik žodžių žaismas. Laikas - tai tik kitas proceso pavadinimas, sinonimas. Teoriškai galima nukreipti procesą atbuline eiga, bet tam, kad sugrąžintum Visatą į tokią būseną, kurioje ji buvo prieš penkias minutes, prireiktų neįsivaizduojamo energijos kiekio. Todėl nukeliauti į praeitį neįmanoma.
- O į ateitį? - gyvai pasidomėjo Nialas.
- Čia jau kita kalba. Ateitį nuspėti gali bet kas. Aš, pavyzdžiui, galiu pasakyti tau tikslų laiką, kada rytoj patekės saulė. Galiu netgi pasakyti, koks rytoj bus oras. Tačiau aš nesu burtininkas.
- Vakar naktį sapnavau ateitį, o kai pabudau, viskas įvyko tiksliai taip, kaip aš sapnavau. Ar tai reiškia, kad aš esu burtininkas?
Senolis gūžtelėjo pečiais.
- Aš neužprogramuotas atsakinėti į tokius klausimus. - Nekreipdamas dėmesio į apmaudžią Nialo grimasą, jis lyg niekur nieko kalbėjo toliau: - Ar nori išgirsti, ką aš sužinojau apie magiją?
Nialas atsiduso.
- Žinoma. Pasakok.
- Prisipažįstu, jog klydau manydamas, kad magija - tai tik iracionalūs prietarai. - Nialas susidomėjęs pakėlė akis. - Pasirodo, tai pakankamai nuosekli pažiūrų sistema, kurios postulatai mažai kuo skiriasi nuo religinių postulatų.
Nialas susiraukė; jam vis dar buvo sunku perprasti abstrakčius mokslinius terminus.
- Suprantu.
- Kiek man pavyko išsiaiškinti, visa sistema remiasi keliolika pagrindinių teiginių. Garsiausias iš tų teiginių priskiriamas legendiniam magijos mokslų pagrindėjui Hermiui Trismegistui; jis skelbia: "Kaip viršuje, taip ir apačioje". Kiek suprantu, tai reiškia, jog žmogus yra sumažinta pačios Visatos kopija.
Nialas rimtai linktelėjo apsimesdamas, jog supranta. Senolis kalbėjo toliau:
- Kaip teigia magijos filosofija, Visatą sudaro anaiptol ne negyva materija - tiesą sakant, tokio dalyko, kaip negyva materija, išvis nėra. Viskas Visatoje gyva.
- Kaip toji akmeninė statulėlė, kurią bandžiau įsinešti į bokštą? - atkuto Nialas.
- Galbūt, - neapibrėžtai atsakė senolis. - Magijos postulatai skelbia, kad visa materija egzistuoja nepriklausomai nuo erdvės ir laiko, daugiamatėje Visatoje. Mes matome tik mažą aspektą to, kas driekiasi per daugelį nematomų būties planų. Iš to išplaukia, kad žmonės, suprantama, taip pat egzistuoja daugelyje būties planų, nors jie to ir nesuvokia. Pasak kabalistų, yra dešimt būties lygių, iš kurių aukščiausias - Dievas, o žemiausias - žemė. Žmonėse šie būties lygiai pasireiškia kaip sąmonės lygiai. Ar aš nepernelyg greitai kalbu?
- Ne. - Pastarasis teiginys suintrigavo Nialą. - Vadinasi, yra dešimt sąmonės lygių?
- Taip teigia Kabala.
- Ar kartais nenori pasakyti, jog žmogus, pasiekęs aukščiausią sąmonės lygį, tampa magu?
- Išeitų, kad taip.
Bet Nialas papurtė galvą ir atsiduso.
- Aš nelinkęs taip manyti. Štai, tarkime, jeigu aš pakilčiau į aukštesnį sąmonės lygį, būčiau vienintelis asmuo, kurį tas lygis veiktų. Argi ne taip? Tai galima palyginti su girtumu. Kai išlenkiu kelias stiklines midaus, visi žmonės aplinkui atrodo geresni, mielesni. Bet juk iš tiesų jie nepasikeitė - pasikeičiau tik aš.
- Labai įžvalgi pastaba. Bet kaip teigia magijos filosofija, geriausias būdas pakeisti pasaulį - keisti savo paties sąmonę. Vienas alchemikas rašė: "Magija - tai menas savo valia sukelti pokyčius sąmonėje". Anot to paties autoriaus, sėkmė - geriausias magijos panaudojimo pavyzdys. Jeigu jautiesi sėkmės žmogumi, paprastai iš tiesų esi sėkmės žmogus. Tu kažkaip pritrauki sėkmę. O žmonės, kurie jaučiasi apleisti sėkmės, prisitraukia nesėkmes. Pasak kito alchemiko, tai ir yra tikroji teiginio "Kaip viršuje, taip ir apačioje" prasmė. Kiekvienas žino, kad išorinis pasaulis gali veikti žmogaus protą - pavyzdžiui, ūkanotą dieną jautiesi prislėgtas. O magas - tai toks žmogus, kuris žino, jog ir protas gali veikti išorinį pasaulį. Jei esi kupinas ryžto ir optimizmo, kažkaip priverti sėkmę lydėti tave visuose tavo veiksmuose.
Nialas nustebęs palingavo galva.
- Ir tai yra magija?
- Taip teigia knygos, kurias peržiūrėjau.
Nialas dar giliau susimąstė.
- Jei taip, šitam magui nelabai sekasi.
- Atsiprašau?
- Kalbu apie žmogų, pasiuntusį Skorbo žudikus. Du iš jo tarnų pačiupo Skorbas. O kai likusieji nudobė Skorbą, mes išgaudėme visus kitus. Neatrodo, kad jį lydėtų sėkmė, ar ne?
Senolio veido išraiška liko neįskaitoma; vadinasi, nesuprato, apie ką kalbėjo Nialas.
- Be abejo, tu teisus, - tiek tepasakė jis.
O vaikinas mąsliai nutęsė:
- Taigi susidaro įspūdis, kad man sekasi labiau.
Šįkart senolis išvis nutylėjo ir tik po ilgos pauzės paklausė:
- Na, tai ar man pasakoti toliau apie magijos prigimtį?
Nialas papurtė galvą.
- Ne, ačiū, kitą kartą. Dabar norėčiau paklausti tavęs, ką tu manai apie mano sapną. Ar jau žinai apie merginą, kurią radome Skorbo slėptuvėje, pakabintą žemyn galva?
- Taip. - Gebėjimas skaityti mintis leido Stygmasteriui neatsilikti nuo svarbiausių įvykių mieste.
- Praėjusią naktį sapnavau tą merginą. Sapnavau, kad atėjo Simeonas, didžiulėmis žirklėmis prakirpo jos tuniką, ir tada pamačiau ant jos kūno kažkokias rudas skiauteles, panašias į sausų lapų gabalėlius. O kai pabudau, Simeonas iš tiesų prakirpo žirklėmis merginos tuniką ir prie jos kūno iš tiesų buvo prilipusios kažkokios rudos skiautelės. Kaip tu galėtum tai paaiškinti?
- Ar ten tikrai buvo sausi lapai?
- Ne. Ten buvo štai šitas. - Nialas pasilenkė ir ištraukė iš po kėdės plokščiąją medinę dėžę. - Jūros dumblis.
Senolis kilstelėjo dviem pirštais drėgną rudą lakštą ir gerai įsižiūrėjo į jį. Nialas jau pakankamai nutuokė apie Stygmasterio operacijas, kad suprastų - dabar jis atlieka cheminę analizę.
- Tai ne jūros dumblis.
- Ne? - Nialas nustebo. - Bet kvepia visai kaip jūros augalas.
- Jūros vandenyje yra tikslus procentinis magnio, sieros ir kalcio, taip pat kitų penkiasdešimt aštuonių elementų santykis. Šiame augale pernelyg didelis kiekis pirmųjų trijų elementų, taip pat per didelis fosforo procentinis santykis. Tai reiškia, kad šis augalas augo kažkokiame gėlo vandens telkinyje, kur gausu mineralinių druskų. Tai galėtų būti, pavyzdžiui, vandens prisipildęs užgesusio ugnikalnio krateris.
- O gal tai požeminis ežeras?
- Ne, ši versija iškart atpuola. Net vandens augalams būtina šviesa. Kaip matai, šis augalas pradžioje buvo žalias, ne rudas. - Senolis bakstelėjo pirštu į mažą lopinėlį, kuris tikrai buvo blyškiai žalias. - Jis parudavo oksiduodamasis.
Nialas įsmeigė akis į rudą lakštą, kurio kvapo jau buvo pilnas kambarys.
- Tai reiškia, kad jis augo saulės šviesoje?
- Žinoma. Augalai gyvena fotosinteze - įsisavina anglies dvideginį ir perdirba jį į angliavandenius.
- Ar galėtum bent apytiksliai pasakyti, iš kur kilęs šis augalas?
- Bijau, kad ne. Vien penkiasdešimties mylių spinduliu aplink miestą yra virš tuzino užgesusių ugnikalnių.
Nialas prisiminė iš bokšte gautų istorijos pamokų, jog artėjant Opiko kometai, Žemėje išsiveržė daug ugnikalnių.
- Ar dažnai pasitaiko ežerų su tokia didele mineralinių druskų koncentracija?
- Šiame regione tikrai nedažnai.
- Gal būtų galima rasti šitą ežerą?
- Deja, aš nieko nežinau apie tokį ar panašų vandens telkinį. Bet neužmiršk, kad mano turimiems geologiniams duomenims jau keli šimtai metų.
Nialas kilstelėjo žolės lakštą, paėmęs jį už kampų.
- Kodėl, tavo manymu, raganiaus tarnai atsigabeno jį su savimi?
Keliolika sekundžių užsitęsusi tyla reiškė, kad Stygmasteris tikrina įvairius atsakymo variantus.
- Galbūt šis daiktas turi kokią nors kultinę paskirtį, - pagaliau pareiškė jis.
- Kultinę? - Tokia mintis net nebūtų atėjusi Nialui į galvą.
- O gal jis buvo naudojamas kokiame nors magiškame rituale.
- Kokiame rituale?
- Sunku pasakyti. Pavyzdžiui, viena Ekvadoro indėnų gentis turėjo paprotį magiškų apeigų metu apsitaisyti drabužiais iš šventojo medžio lapų. Tu, žinoma, pastebėjai, kad šis kilimėlis yra žmogaus rankų darbo.
Išgirdęs tai, Nialas dar labiau nustebo. Pasitiesęs kilimėlį ant stalo, vaikinas įdėmiai į jį įsižiūrėjo ir netrukus įsitikino, kad senolis teisus. Daugybė žolelių buvo taip sumaniai ir kruopščiai suaustos, kad plika akimi beveik nesimatė sujungimų. Nialas iškėlė kilimėlį priešais save. Ne, vis dėlto tai tik kilimėlis, ne koks nors apdaras. Apmaudžiai atsidusęs, vaikinas sulankstė mįslingąjį radinį ir padėjo atgal į dėžę.
- Tikriausiai jis buvo reikalingas tiems žmonėms, jeigu jau jie atsigabeno jį čionai. Bet kokiam tikslui?
- Negaliu pasiūlyti daugiau jokio kito varianto.
Nialas pažvelgė pro langą į saulės užlietą turgaus aikštę, kur šurmuliavo minia žmonių.
- Jei kelionės laiku neįmanomos, kaip aš galėjau susapnuoti ateitį? Ar magijos knygose apie tai kas nors parašyta?
- Magijos filosofija teigia, kad žmogaus sąmonė neapribota laiko ir erdvės. Tik kūnas pavaldus šiems apribojimams. Todėl, kai kūnas miega, sąmonė gali keliauti po laiką ir erdvę.
Nialas nepajėgė nuslėpti susijaudinimo.
- Manai, tai tiesa?
Senolis nežymiai šyptelėjo.
- Iš kur aš galiu žinoti?
Nialas suirzęs truktelėjo pečiais, bet senolis kalbėjo toliau:
- Aš negaliu spręsti, teisinga ši teorija ar neteisinga. Juk aš egzistuoju tik laike ir erdvėje. O tu esi gyvas, vadinasi, nesi visiškai apribotas erdvės bei laiko. Tik tu ir gali apie tai spręsti.
Nialas net susigėdo dėl savo nekantrumo.
- Atsiprašau. - Jis atsistojo. - Ir dėkui už pagalbą. - Atsiprašius iškart palengvėjo, net neviltis truputį prasisklaidė.
- Visada tavo paslaugoms. - Stygmasterio mandagumas dar labiau sugėdino vaikiną.
Sprendžiant iš saulės padėties danguje, buvo maždaug antra valanda dienos. Kildamas iš už stalo, Nialas užčiuopė kišenėje dėžutę - buvo ją visiškai užmiršęs.
- Gal žinai, kas tai galėtų būti?
Senolis paėmė iš dėžutės nusmailintą plunksną ir pasidėjo sau ant delno.
- Žinau. Tai primityvi poodinėms injekcijoms skirto švirkšto forma, išrasta septynioliktame amžiuje. - Jis atkimšo buteliuką ir pauostė skystį viduje. - O tai žmogaus kraujo serumas su nedideliu kiekiu voro nuodų.
Nialas net spragtelėjo pirštais.
- Na, žinoma! Turėjau pats susiprotėti! Priešnuodis vorų budelių nuodams. Kaip manai, jis veiksmingas?
Senolis gūžtelėjo pečiais.
- Vienintelis būdas tai sužinoti - išbandyti.
- Ačiū tau.
Nialas buvo jau prie pat durų, kai senolis jį sustabdė, šūktelėjęs pavymui:
- Pamiršai savąją ežero žolę. Kur leki kaip akis išdegęs?
- Į ligoninę. Ten pilna žmonių, paralyžiuotų vorų budelių nuodais.
- Tokiu atveju jie niekur neišsibėgios iki tavo atėjimo. Atmink, nekantrumas - blogiausia iš žmogaus ydų.
Tačiau Nialo jau nebebuvo kambaryje.

Pasiekęs ligoninę, Nialas išvydo, kad apie pagrindinį įėjimą spiečiasi būrys žmonių. Pro praviras duris matėsi, kad vestibiulis taip pat sausakimšas; kažkoks vaikas net springdamas rėkė motinai ant rankų. Nialas prasibrovė pro minią ir pasuko link šoninių durų, kur, jo džiaugsmui, nebuvo nė gyvos dvasios. Pirmas žmogus, kurį jis sutiko viduje, buvo Felimas.
- Kas čia dedasi, Felimai?
- Po miestą pasklido kalbos apie rastas vorų aukas, ir žmonės subėgo ieškoti savo artimųjų.
Tolimajame koridoriaus gale trys slaugės mėgino savo kūnais užtverti kelią miniai, o augalota moteriškė, medicinos sesuo, maldavo žmonių nekelti tokio triukšmo. Durys į palatą, kurioje gulėjo paralyžiuotieji, buvo iki galo atlapos. Nialui su Felimu prisiartinus, pro jas raudodama išlėkė moteris, užsidengusi veidą delnais. Iš paskos iššoko Simeonas, piktai purtydamas galvą.
- Prakeikta kvaiša! Nori mat pasiimti namo savo vyrą! O aš jai sakau, kad jam čia bus geriau! - Pastebėjęs Nialą, senasis gydytojas pasistengė sutvardyti įtūžį. - Sveikas, mano berniuk. Matai, koks čia pas mus chaosas.
Viduje tarp suguldytų bejausmių kūnų vaikštinėjo koks pustuzinis miestiečių, nerimastingai žvelgdami į sustingusius veidus. Viena iš lankytojų, tamsiaplaukė mergina kuklia geltona suknele, pasirodė Nialui kažkur matyta.
Į palatą įžengė Boidas, nešinas pailga metaline dėže bei stora, gerokai aptrinta knyga, kuri vos laikėsi ant dėžės viršaus. Berniukas atrodė labai patenkintas savimi.
- Žiūrėkite, ką radau!
- Nagi, nagi, - be ypatingo susidomėjimo atsiliepė Felimas. - Kas tai?
- EŠT aparatas.
- Koks, koks aparatas? - perklausė Simeonas.
- Elektrošoko terapijos. Žiūrėk, čia viskas apie jį parašyta.
Vaikinukas atvertė knygą ir padavė Simeonui; tas pasirausęs kišenėje išsitraukė akinius auksiniais rėmeliais, užsibalnojo juos sau ant nosies ir ėmė skaityti. Boidas atidžiai sekė dėdės veido išraišką.
- Kaip manai, verta pabandyti?
Simeonas kelias sekundes patylėjo, paskui papurtė galvą.
- Ne. Jis skirtas depresijų gydymui. Be to, prieš naudojimą rekomenduojama lengva bendroji anestezija. O mūsų nelaimėliai ir taip pakankamai anestezuoti.
- Bet gal šis aparatas juos pažadintų.
- Pernelyg didelė rizika. - Matyt, nepavykęs eksperimentas su gyvatės serumu pamokė Simeoną atsargumo. - Bet vis tiek ačiū.
Boidas apmaudžiai gūžtelėjo pečiais: akivaizdu, kad dėdės argumentai jo neįtikino. Berniukui jau einant iš kambario, Simeonas šūktelėjo pavymui:
- Ieškok toliau!
- Manyčiau, aš jau radau, - atsiliepė Nialas.
- Ką radai?
- Būdą, kaip atgaivinti šiuos žmones. - Vaikinas išsitraukė iš kišenės dėžutę ir nustūmė dangtelį.
- Kas tai, po paraliais?
- Radau nusikaltėlių slėptuvėje.
Simeonas įsistebeilijo į dėžutės turinį pro akinius, paskui kilstelėjo rudąjį buteliuką priešais šviesą.
- Kas gi tai?
- Manau, tai priešnuodis voro nuodams.
Simeono veidas nušvito. Jis atsargiai išėmė plunksną ir paspaudinėjo balionėlį.
- Žinai, gal ir tavo tiesa. Šitas daikčiukas, be abejo, yra švirkštas leisti vaistams po oda. - Gydytojo susijaudinimą išdavė tik dvi raudonos dėmelės, atsiradusios skruostuose. Jis pasisuko į Felimą. - Ką tu pasakysi? Verta rizikuoti?
- Pats spręsk, - atsargiai atsakė Felimas. - Aš tik tavo asistentas.
Nialas suprato jo dvejones. Jeigu tariamasis "priešnuodis" pribaigs pacientą, ką jie pasakys to žmogaus artimiesiems?
Simeonas vėl atsigręžė į Nialą.
- O kaip tu manai?
- Mano manymu, neturėtų pakenkti. Stygmasteris sakė, kad voro nuodų kiekis serume labai nedidelis.
Staiga šalia nuskambėjo mergaitės balsas:
- Prašau, suleiskite jo mano broliui.
Tai pasakė tamsiaplaukė mergina geltona suknele; kol trijulė tarėsi, ką daryti, ji nepastebimai prisiartino prie jų iš už nugarų. Be šios merginos, palatoje lankytojų daugiau nebuvo.
- Kuo tu vardu? - paklausė Nialas.
- Kvinela. Aš iš Diros.
- Ak, taip. Kur tavo brolis?
- Štai jis. - Mergina nusivedė Nialą ir Simeoną į kitą kambario galą. - Tu jį pažįsti. Jis vardu Eirekas.
- Eirekas! Na, žinoma! - Eirekas buvo vienas iš būrio vaikų, su kuriais Nialas žaidė, lankydamasis Diroje, požeminiame Kazako mieste. Tačiau dabar sunku buvo atpažinti sulysusį, išblyškusį veidą.
Nialas susižvalgė su Simeonu. Paskui atsigręžė į merginą.
- Ar supranti, kaip tai pavojinga? Serumas dar nepatikrintas, neišbandytas. Gali ir pakenkti.
- Gali net ir nužudyti, - pridūrė Simeonas.
Bet Kvinela buvo nusiteikusi ryžtingai.
- Jaučiu, kad jis mirs, jei dar kurį laiką taip išgulės.
Nialas suprato merginos nuogąstavimus. Vorų varomi per dykumą, nuo išsekimo mirė nemažai Diros vaikų. Net po pusės metų Eireko šonkauliai vis dar aiškiai švietė pro odą.
Simeonas gūžtelėjo pečiais.
- Na, gerai. - Tada pasisuko į Felimą. - Paduok man naują švirkštą.
Panardinęs adatą į rudąjį buteliuką, jis įtraukė į švirkštą truputį blyškiai geltono skysčio. Tada rūpestingai išsirinko vietą, kur durti, prieš tai patapšnojęs berniuko rankos vidinę pusę, kad išryškėtų vena. Galiausiai susmeigė adatą į odą ir spūstelėjo stūmoklį, tačiau beveik tuoj pat atitraukė ranką.
- Bijau rizikuoti, suleisdamas didesnę dozę.
Mergina liūdnai šyptelėjo, nenuleisdama akių nuo brolio veido.
- Ačiū.
- Serumo veikimo rezultatai ims aiškėti mažiausiai po kelių valandų, - švelniai tarė jai Simeonas. - Gal verčiau eik namo? Mes pasirūpinsime tavo broliu.
Bet Kvinela ryžtingai papurtė galvą.
- Prašau leisti man pasilikti.
Simeonas atsiduso.
- Na, gerai. Tik susirask sau kokią kėdę.
- Atrodo, vėl žmonių priėjo, - sumurmėjo Felimas.
Ir tikrai, koridoriuje suūžė balsai. Tarpduryje išdygo seselė.
- Ar galiu įleisti dar kelis lankytojus?
Simeonas linktelėjo, ir į palatą vienas paskui kitą įslinko apie pustuzinis rūškanų vyrų ir moterų. Po minutėlės, gydytojui tikrinant Eireko pulsą, susirinkusieji sutartinai krūptelėjo, išgąsdinti netikėto klyksmo; šaukė pusamžė moteriškė dažytais auksiniais plaukais.
- Mano vyras! Mano brangiausiasis vyrelis! - Moteris metėsi ant vieno iš paralyžiuotųjų ir ėmė bučiuoti sustingusį veidą. Siauras stalas, ant kurio gulėjo jos brangiausiasis, vos neapvirto.
- Ponia, - griežtai pareiškė Simeonas, - jeigu tučtuojau nesusivaldysite, eisite lauk.
Tačiau toji tarsi nė negirdėjo.
- Ar jis gyvas?!
- Gyvas. Bet prašyčiau kalbėti tyliau.
- Moteriškė suskato abiem delnais tapšnoti savo vyrui per skruostus - taip smarkiai, kad tai buvo jau ne tapšnojimas, o daužymas.
- Noldi! Pabusk! Tai aš.
Simeonas dirstelėjo į seselę, ir toji tvirtai suėmė triukšmadarę už alkūnės. Tačiau poniutė tučtuojau išsilaisvino ir pratrūko rėkti dar garsiau.
Nialas jau ne pirmą sykį susidūrė su panašia problema. Vorų mieste buvo daug vidutinio amžiaus moterų, įpratusių įsakinėti ir nesugebančių valdyti savo emocijas. Vergovės laikais vyrai ir moterys buvo laikomi atskirai. Vyrai, prižiūrimi pačių vorų, buvo virtę vos ne darbiniais gyvuliais. Moterys, atvirkščiai, su vorais beveik nesusidurdavo; jomis rūpinosi moterys prižiūrėtojos, kurios visai neblogai elgėsi su savo pavaldinėmis. Palyginti su vyrais, miesto moterys gyveno kaip tikros aristokratės. Vyresnės, tokios, kaip ši poniutė, tarnybos laiptais pakildavo iki bendrabučių komendančių ir, suprantama, įprasdavo, kad visi jų klauso. Bet neturėdamos nei vyro, nei vaikų, jos dažniausiai tapdavo pasipūtusiomis egoistėmis, linkusiomis į audringus emocijų protrūkius. Šioji triukšmadarė buvo kaip tik viena iš tokių valdingųjų matronų.
Galų gale jie įkalbėjo įsiaudrinusią poniutę atsisėsti ir nusiuntė seselę atnešti jai puodelį žolių arbatos. Tuo tarpu kiti lankytojai baigė apžiūrinėti paralyžiuotuosius ir išsiskirstė; dauguma jų išėjo nusivylę. Tik viena moteris liko stovėti prie sustingusio jaunos mergaitės kūno; jos skruostais nevaldomos plūdo ašaros.
- Ar atpažinote mergaitę? - priėjęs pasiteiravo Nialas.
- Tai mano dukrelė. Bet man atrodo, kad ji jau nebegyva.
Mergaitė, maždaug dvylikos metų amžiaus, buvo liaunutė, smulkaus kūno sudėjimo; šviesius plaukus tebegaubė voratinklio draiskanos.
- Ne. Ji tikrai gyva.
Nialas dar kartą tuo įsitikino, įsiskverbęs į mergaitės sąmonę. Begalinei jo nuostabai, mažoji pacientė buvo visiškai normalios sąmonės būsenos. Pirmąją akimirką Nialas netgi pagalvojo, ar tik ji neapsimetinėja paralyžiuota. Bet paskui susiprotėjo, kad ji, nors puikiausiai girdi visus garsus aplinkui, negali pajudinti nė vieno raumenėlio.
Staiga pasigirdo džiaugsmingas šūksnis - šaukė mergina geltona suknele:
- Jis bunda!
Ir tikrai, Eireko akių vokai sutrūkčiojo, tik tai buvo labiau panašu į mėšlungį negu į prabudimą. Po akimirkos berniuko vokai vėl sustingo. Tik staiga jis giliai atsikvėpė, smarkiai krestelėjo galvą, tarsi gavęs antausį, plačiai atsimerkė ir nustebęs apsidairė aplinkui.
- Eirekai! - pašaukė mergina. - Ar atpažįsti mane?
Berniukas silpnai šyptelėjo ir linktelėjo.
- Kvine...
- Nuostabu! - apsidžiaugė Simeonas. - Mažiau kaip per penkias minutes. Ne, prašau... - Pastarieji žodžiai buvo skirti Kvinelai, kuri pastvėrė gydytojo ranką ir prigludo prie jos lūpomis. - Tai jam turėtum dėkoti. - Simeonas parodė į Nialą. - Jis rado priešnuodį.
Ūmai palatoje vėl nuskardėjo klyksmas; rėkė, žinoma, ta pati pusamžė poniutė. Pamačiusi, kas įvyko, ji puolė Simeonui į kojas.
- Prašau, duok tų vaistų mano vyrui! Maldauju tavęs, didžiosios deivės vardan...
Matrona vis taikėsi apkabinti gydytojo kelius, ir tas sutrikęs net paraudo.
- Prašau stotis, ponia. Aš pamėginsiu atgaivinti visus.
- Jį pirmą! Prižadėk, kad jį pirmą išgydysi!
Simeonas giliai įkvėpė, ir Nialas pamanė, kad senis tuoj prapliups keiksmais. Bet tas netikėtai sutiko:
- Gerai, ponia. Su sąlyga, kad tučtuojau atsistosite ir elgsitės kaip pridera.
- Prisiekiu! - karštai užtikrino matrona, bet jau po sekundės susigriebė: - Jeigu tu dabar pat duosi jam vaistų. Sutarta?
- Sutarta.
Poniutės vyras buvo augalotas, plačiapetis gražuolis, mažiausiai dešimčia metų jaunesnis už ją. Kadangi vorai labai rūpinosi savo tarnų fiziniu grožiu, kryžmindami juos lyg veislinius gyvulius, miestas buvo pilnas įspūdingos išvaizdos vyrų, kūno sudėjimu prilygstančių graikų dievams, bei moterų su tobulomis figūromis. Tačiau Nialo nežavėjo jų išvaizda: žvelgdamas į tų žmonių sąmonę, jis aiškiai matė, kokie jie riboti proto bei dvasios atžvilgiu.
Simeonas įbedė adatą vyriškiui į ranką ir beveik tučtuojau ištraukė.
- Manai, tiek užteks? - įtariai pasiteiravo matrona.
- Serumo turime tik tiek, kiek matai šiame buteliuke, ir jo turi užtekti dar tuzinui žmonių, - niūriai burbtelėjo gydytojas.
Nialas susitiko akimis su dvylikametės mergaitės motina; moterėlė buvo pernelyg drovi ar pernelyg nuolanki, kad išdrįstų prašyti ko nors sau. Jis uždėjo ranką Simeonui ant peties.
- Suleisk truputį štai tai mažylei. Jai daug nereikia.
Mergaitės motina dėkingai nusišypsojo Nialui.
Simeonas patapšnojo per liauną rankelę, kad išryškėtų vena, ir įbedė adatą. Nialas tuo metu dar kartą įsiskverbė į mergaitės sąmonę ir vėl suglumo suvokęs, kad jos sąmonė aiškių aiškiausia. Spėliodamas, kuo tai paaiškinti, jis galiausiai priėjo išvadą, kad voras suleido jai visai nedidelę nuodų dozę - labai jau smulki buvo toji mergaičiukė, - tiksliai tiek, kad paralyžiuotų jos nervų sistemą, neatimdamas gyvybės. Nialo spėjimas pasitvirtino, kai jau po minutėlės mergaitė tankiai sumirkčiojo ir atsimerkė. Nusišypsojusi motinai, ji iškart atsisuko į Nialą, nors tas stovėjo šone, nematomas jai. Nialas priėjęs švelniai paėmė ją už rankos.
- Kuo tu vardu?
- Venda.
- Ar seniai nemiegi?
- Nuo pat pradžių.
Simeonas baisiausiai nustebo, išgirdęs tokį atsakymą.
- Ką ji tuo nori pasakyti?
- Nuo tos akimirkos, kai voras užšoko ant tavęs? - pasitikslino Nialas.
Mergaitė linktelėjo. Visai apstulbęs Simeonas tik aiktelėjo:
- O didžioji deive!
Tačiau Nialą labiau nustebino vaiko šaltakraujiškumas.
- Argi tau nebuvo baisu?
Mergaitė papurtė galvą.
- Ne, tiesiog... norėjosi miego.
Ir tada Nialas suprato, kodėl mergaičiukė neatrodo išsigandusi. Jo senelis sykį pasakojo, kaip jį sučiupo voras budelis: užuot pašiurpęs iš siaubo, jis ūmai pasijuto apsnūdęs, mieguistas, tarytum jam nebūtų grėsęs mirtinas pavojus. Ką gi, iš to galima spėti, jog puldami savo auką, vorai kažkokiu būdu užmigdo jos sąmonę, kad ji nejaustų baimės. Kai pagalvoji, visai logiškas sprendimas. Juk siaubo kaustoma auka nusibaigs greičiau už tą, kuriai įteigtas apgaulingas saugumo jausmas.
Valdingoji matrona stvėrė Simeoną už rankos.
- Žiūrėk! Jis bunda!
Jos vyras purtė galvą ir be galo nustebęs dairėsi aplinkui.
- Ar ilgai aš miegojau? - galiausiai paklausė jis. Buvo akivaizdu, kad jis neturi nė menkiausio supratimo apie tai, kas jam nutiko.
Tarpduryje išdygo seselė.
- Ar galima įleisti kitus lankytojus?
- Ne, negalima, - nekantriai atrėžė Simeonas. - Palaikyk juos už durų mažiausiai dar pusvalandį. - Jis suėmė vyriškį už riešo, tikrindamas pulsą. - Ar jautiesi pakankamai stiprus, kad galėtum vaikščioti?
- Žinoma. - Vyriškis nušoko nuo stalo.
- Puiku. Ponia, galite vestis jį namo.
Pastvėrusi vyrelį už alkūnės, matrona nusitempė jį link durų, nė ačiū nepasakiusi.
O mergaičiukė jau sėdėjo, prisiglaudusi prie motinos. Nialas paklausė moters:
- Kada ji dingo?
- Tiksliai prieš šešis mėnesius ir dvi dienas.
Tada Nialas pasisuko į vaiką.
- Ir visą tą laiką nemiegojai? - Mergaitė papurtė galvą. - Ir nebijojai?
Ji vėl užtikrintai papurtė galvą, o Simeonas sumurmėjo po nosimi:
- Neįtikėtina!
- Tik man labai nepatiko tas bjaurus vyras, - staiga pareiškė mergaitė.
- Koks bjaurus vyras?
- Su juokinga burna.
Nialas ir Simeonas susižvalgė. Mergaitės žodžiai abiem priminė Skorbo žudiką, kurio lūpos iš tiesų buvo storos, juslios. Paėmęs mergaitę už rankos, Nialas pažvelgė jai į akis, o pro akis į protą. Tai, ką jis ten pamatė, buvo ir keista, ir baisu.
- Tu matei tą žmogų su vorais? - paklausė jis mergaitės. Toji linktelėjo. - Ir vorai jo nepuolė?
- Ne. Jie buvo draugai.
Nialas suprato, kad toliau klausinėti beprasmiška. Mergaitė jau pasakė viską, ką žinojo, o vargšelės protas buvo visiškai išsekęs. Dar sykį pamėginęs įsiskverbti į jos mintis, Nialas susidūrė su plaukiančio rūko siena.
- Verčiau veskitės vaiką namo, - tarė jis mergaitės motinai. - Ar toli nuo čia gyvenate?
- Kitapus gatvės.
- Pasirūpinkite, kad ji gerai išsimiegotų, - pridūrė Simeonas.
- O rytoj atveskite man apžiūrėti.
Moteriškei išėjus, Simeonas pasisuko į Nialą.
- Ar ta mažytė turėjo omenyje tai, apie ką aš pagalvojau?
- Bijau, kad taip, - linktelėjo Nialas.
Čia įsiterpė visai suglumęs Felimas.
- Ką ji turėjo omeny?
- Tas žmogus juokinga burna buvo vienas iš Skorbo žudikų, - paaiškino sūnėnui Simeonas.
- Betgi mergaitė sakė, kad jis ir vorai buvo draugai. - Felimas pažiūrėjo į Nialą, paskui į Simeoną. - Gal ji sapnavo? Arba kliedėjo?
Nialas papurtė galvą.
- Esu tikras, kad ne.
- Bet juk tai absurdas. Kaip galėjo Skorbas būti draugiškas su vienu iš savo žudikų?
- Tai gali reikšti tik viena iš dviejų, - atsakė Nialas. - Arba tas žmogus išdavė savo bendrininkus Skorbui...
- Arba Skorbas veikė išvien su raganiumi, - užbaigė mintį Simeonas.
- O, ne, tai jau tikrai nesąmonė, - paprieštaravo Felimas. - Jei Skorbas veikė išvien su tais žmonėmis, kodėl nusitempė du iš jų į savo slėptuvę? Ir kodėl tie žmonės jį nugalabijo?
Nialas papurtė galvą.
- Galbūt jie išdavė Skorbą. O gal Skorbas išdavė juos. Nežinau. Bet esu tikras, kad toji mergaitė nesapnavo.
Kuriam laikui stojo ryla, nes kiekvienas pasinėrė į savo mintis. Galiausiai Simeonas gūžtelėjo pečiais.
- Sutinku, kad visa tai atrodo absurdiška. Bet mes privalome dirbti savo darbą. Kiek dar liko serumo? - paklausė jis Felimo.
Felimas kilstelėjo buteliuką prieš šviesą.
- Maždaug per colį.
- Tada turėtų užtekti.
Paskui gal dešimt minučių senasis gydytojas ryžtingai sukiojosi tarp savo paralyžiuotųjų pacientų, suleisdamas kiekvienam po griežtai atmatuotą serumo kiekį. Vieni budo beveik tuoj po injekcijos, kituose tik po kelių minučių pasirodydavo grįžtančios sąmonės požymiai. Kai kurie iš pastarųjų imdavo dejuoti, tarytum sapnuodami baisų sapną. Bet dauguma reagavo labai panašiai: purtė galvą ir suglumę dairėsi aplinkui išplėstomis akimis.
- Tiesiog stebuklingas vaistas! - patenkintas pareiškė Simeonas.
- Kodėl jis taip greitai suveikia? - negalėjo atsistebėti Felimas.
- Manyčiau, todėl, kad voras suleidžia savo aukai labai nedidelį nuodų kiekį - tiksliai tiek, kad paralyžiuotų jos nervų sistemą, bet nenužudytų. Vos tik priešnuodis sutrikdo pusiausvyrą, paralyžiuotasis pradeda atsigauti.
Galiausiai liko tik mergina, kuri taip sunkiai sureagavo į gyvatės serumą. Kol Simeonas leido jai vaistus, Nialas susirūpinęs stebėjo merginos veidą ir lengviau atsikvėpė, kai ji beveik iš karto atsimerkė. Susitikusi akimis su Nialu, ji švelniai, šiltai nusišypsojo, bet po sekundėlės šypseną pakeitė baimingo sumišimo išraiška. Nialas nesunkiai susiprotėjo, kas nutiko: jos miegančioje sąmonėje išliko prisiminimas apie jį, kaip apie žmogų, su kuriuo ji turėjo tam tikrą intymų ryšį; bet po akimirkos mergina atpažino jame miesto valdytoją ir baisiausiai sutriko. Nialas paėmė ją už rankos ir padėjo atsisėsti.
- Kuo tu vardu?
- Amarilė.
- Ar matei vorą, kuris tave užpuolė?
Mergina papurtė galvą.
- Nieko nemačiau.
- Kur buvai, kai tave užpuolė?
- Vergų rajone.
Nialas susižvalgė su Simeonu.
- Prašau, papasakok man, ką prisimeni. - Pastebėjęs, kad mergina dvejoja, nuo ko pradėti, jis pats paklausė: - Ką tu veikei vergų rajone?
- Nuėjau aplankyti savo senosios auklės.
Atsakymas Nialo nenustebino. Vergovės laikais vaikai augdavo lopšeliuose, prižiūrimi vergių. Ir todėl neretai mažyliai pamildavo savo auklę kaip tikrą motiną.
- Kas tada nutiko?
- Buvo pilnatis, ir mudvi su Dina nuėjome pasivaikščioti prie naujojo ežero, kol Dinos sesuo ruošė vakarienę. O paskui pasukome atgal...
- Ar prisimeni, kuriuo keliu jūs ėjote?
- Palei upę. Bet paskui pasukome į šoninę gatvelę.
- Į kurią?
- Neprisimenu. Mes visą kelią kalbėjomės...
- Ir kas tada nutiko?
- Dina suriko, ir kažkas partrenkė mane ant šaligatvio...
- Gal ką nors matei ar jautei?
- Ne, viskas įvyko taip greitai. - Mergina ėmė kukčioti. - Kas nutiko Dinai?
Simeonas patapšnojo jai per ranką.
- Nesijaudink, pamėginsime ją surasti.
Kol jie kalbėjosi, palata palaipsniui ištuštėjo: atsigavę pacientai buvo nuvesti pas jų laukiančius artimuosius. Kai kurie buvo tokie silpni, kad slaugėms teko laikyti juos už parankių. Dauguma atrodė dar apsvaigę, prislėgti. Simeonui davus ženklą, seselė išvedė ir Amarilę. Nialas nulydėjo merginą liūdnu žvilgsniu: jautė, kad atidavęs jai dalį savo gyvybinės jėgos, kartu atidavė ir dalį savo esybės. Tai buvo liūdnas pojūtis, bet kartu ir malonus.
- Keista, kad ją užpuolė vergų rajone, - prakalbo Simeonas. - Tau neatrodo, kad...?
- Bijau, kad taip. Skorbo slėptuvė yra vos už penkiasdešimties žingsnių nuo naujojo ežero. Gali būti, kad ją užpuolė kaip tik toje gatvėje.
Simeonas pirštais persibraukė išsidraikiusius žilus plaukus.
- Kažkokia beprotybė! Kam reikėjo Skorbui eiti išvien su raganiumi? Kokią naudą iš to galėjo turėti abi pusės?
Nialas papurtė galvą.
- Nežinau.
- O aš negaliu suprasti, kaip Skorbui pavyko išlaikyti tai paslaptyje, - įsiterpė Felimas. - Juk kiti vorai galėjo perskaityti jo mintis, argi ne taip?
Pasirodo, Felimas, kaip ir daugelis kitų, neteisingai suprato telepatiją.
- Nebūtinai, - ėmė aiškinti jam Nialas. - Ne taip jau sunku nuslėpti savo mintis, ypač jeigu niekas neįtaria, jog tu kažką slepi. Skorbas buvo sargybos viršininkas, taigi niekas iš jo pavaldinių nedrįso brautis į jo protą. O vyresnybė - Vorų Valdovas ir taryba - tiesiog nenorėjo šito daryti.
- Kodėl?
Atsakyti į šį klausimą buvo nelengva.
- Supranti, Felimai, Skorbas buvo prasčiokas, niekuo ypatingu nepasižymintis kareiva. Vorų aristokratijai paprasčiausiai nerūpėjo, kas dedasi jo galvoje. Jiems būtų per žema kapstytis tokio netašyto stuobrio mintyse.
Tuo tarpu Simeonas pastebėjo dėžę, suvyniotą į vergo tuniką; Nialas įėjęs padėjo ją ant kėdės.
- Kas tai, Nialai?
- Taip pat radau žudikų slėptuvėje. Tai lyg ir koks vandens augalas. Prisimeni tas rudas skiauteles ant merginos kūno...
Ūmai Nialas nutilo, ir jiedu su Simeonu sutrikę įsistebeilijo vienas į kitą. Abiem į galvą atėjo ta pati mintis. Gydytojas trinktelėjo kumščiu sau į kaktą.
- Sunaudojome visą serumą!
- Tu įsitikinęs? Buteliuke dar šiek tiek buvo...
Bet ir buteliukas, ir švirkštas buvo tušti. Simeonas net sudejavo:
- Koks gi aš asilas!
Nialas apvertė buteliuką dugnu aukštyn; nė lašelis neišvarvėjo.
- Gal įmanoma patiems pasigaminti serumo? - neryžtingai paklausė Felimas.
- Atrodo, teks, - atsiduso Simeonas.
- Kaip jis daromas? - paklausė Nialas.
- A, tai visai paprasta. Visų pirma, reikia gauti šiek tiek voro nuodų. Tada reikia praskiesti juos ir labai mažomis dozėmis reguliariai leisti kam nors, kol tas asmuo tampa atsparus nuodų veikimui. Kai taip atsitinka, jo kraujo serumas tampa priešnuodžiu voro nuodams.
- Gal mes kartais turime jo vaistinėlėje? - paklausė Felimas.
- Ne, ir dėl labai paprastos priežasties: niekada neturėjome galimybės gauti voro nuodų. Aišku, vorai nenorėjo, kad būtų pagamintas priešnuodis.
- Esu tikras, kad Dravigas padės mums gauti jų tiek, kiek reikia, - pareiškė Nialas. - Kiek laiko prireiks pagaminti serumui?
- Dviejų savaičių. Gal trijų.
- Argi taip jau svarbu, kiek laiko toji mergina išgulės be sąmonės? - paklausė Felimas.
Jam atsakė Simeonas:
- Kol ji be sąmonės, negalime jos apklausti. O ji dabar - vienintelė grandis, siejanti mus su raganiumi. - Senasis gydytojas papurtė žilą galvą. - Kaip, velniai rautų, mes abu sugebėjome ją užmiršti?
Klausimas nuskambėjo retoriškai; pažvelgę vienas kitam į akis, ir Nialas, ir Simeonas suprato, kad abu galvoja apie tą patį.
Staiga į palatą įėjo Boidas. Pamatęs tuščius stalus, berniukas apstulbęs sustingo.
- Sveiki! Kur dingo visi ligoniai?
- Mes radome vaistus, kurie neutralizavo nuodų poveikį, - paaiškino broliui Felimas.
- Gaila. Aš dar kai ką sugalvojau.
- Ką būtent? - sukluso Simeonas.
- Dabar jau nebesvarbu.
- Vis tiek pasakyk, - paragino Felimas.
- Štai, pažiūrėkite. - Boidas kilstelėjo ranką ir nusitraukė sau nuo galvos kažkokį daiktą, kurį Nialas iš pradžių palaikė metaline juosta ar lankeliu plaukams prilaikyti. Juostelė buvo blyškiai auksinės spalvos.
- Ir kas gi tai? - pasidomėjo Nialas.
- Galstrando aparatas, - paaiškino berniukas. - Skirtas gydyti ligonius su pažeistomis smegenimis.
Nialas paėmė iš jo radinį. Daikčiukas buvo taip panašus į paprasčiausią lankelį plaukams prilaikyti, kad Nialas pagalvojo, jog Boidas tikriausiai neklysta.
- Nematau jokių įjungimo mygtukų ar ko nors panašaus.
- Jo ir nereikia įjungti. Aparatas pagamintas iš dviejų medžiagų, laidininko ir nelaidininko; kai tik galai paliečia galvos odą, jis ima šaudyti elektros impulsais tiesiai į smegenis. Kodėl tau pačiam neišbandžius?
Nialas užsidėjo lankelį ant galvos - taip, kad vidurys gultų ant kaktos, o galai virš ausų. Jis tikėjosi pajusti kokį nors elektrišką dilgsėjimą, bet nepajuto nieko.
- Tu esi tikras, kad tas daiktas veikia?
- Žinoma, - patikino jį Boidas, - tik reikia luktelėti minutę kitą.
- O kas tada būna?
- Aš pajutau kažkokius blyksnius, o paskui kažką... sunku paaiškinti. - Boido žvilgsnis išdavė, kad jis pasako mažiau, negu žino.
Kurį laiką visi stovėjo tylėdami ir stebėjo Nialą. Galiausiai vaikinas papurtė galvą.
- Nieko nejaučiu. Tu įsitikinęs, kad aparatas įjungtas?
- Jis visą laiką įjungtas. Energiją gauna iš ilgalaikių baterijų.
- Galbūt jos nusėdo.
- Vargu, - užtikrintai atsakė berniukas. - Aparatas sunaudoja vos kelis milivoltus. Tų baterijų užteks iki pasaulio pabaigos.
Bet Nialas nusitraukė lankelį ir ištiesė jį Simeonui.
- Nemanau, kad jis kada pradės veikti.
- Turėkis, - atsakė Simeonas. - Jis tavo.
- Mano?
- Daiktas rastas šiame mieste, teisingai? O tu juk miesto valdovas. Todėl viskas čia priklauso tau.
- Ačiū. - Nialas vėl užsidėjo lankelį ant galvos, šįkart taip, kad jis prilaikytų plaukus.
- Man jis veikė, - atkakliai pakartojo Boidas. - Matyt, tavo smegenys kažkokios ypatingos.

Nialas praplėšė akis ir nustebęs apsidairė aplinkui. Praėjo kelios sekundės, kol jis susivokė, kur esąs. Jis gulėjo tuščiame ligoninės vestibiulyje, laiptų apačioje. Pro atlapas lauko duris matėsi ištuštėjusi gatvė. Kiek toliau už koridoriaus kampo girdėjosi balsai: tai seselė šnekučiavosi su viena iš slaugių. Paskutinis dalykas, kurį prisiminė Nialas, buvo ryškus plykstelėjimas kažkur smegenyse, o paskui veriantis galvos skausmas.
Jis skubiai atsistojo džiaugdamasis, kad niekas nepastebėjo jo čia gulinčio - gėda net pagalvoti, kad galėjo nualpti. Lankelis gulėjo šalia ant grindų. Nialas pakėlė jį ir vėl užsidėjo ant galvos. Ir tik tada suprato, kas kaltas, jog jis prarado sąmonę: žinoma, lankelis. Galvoje viskas susiūbavo, tarytum stovint audros blaškomo laivo denyje, ir vaikinui teko įsitverti į turėklo galą, kad nenukristų. Jis skubiai nusitraukė lankelį nuo galvos ir įsimetė į talpią tunikos kišenę. Tą pačią akimirką svaigulys išsisklaidė, bet silpnumas liko.
Nialas atsisėdo ant apatinės pakopos ir užsimerkė suprasdamas, kad vienintelė išeitis - atsipalaiduoti, tapti visiškai pasyviam; bet kokia pastanga susikaupti reikalavo daugybės jėgų. Bet po kelių minučių savijauta pagerėjo. Jis atsargiai atsistojo ir lengviau atsiduso: galva daugiau nebesvaigo.
Bet vos išėjęs į gatvę, užlietą šaltos žiemos saulės, jis iškart pastebėjo skirtumą. Nialą apėmė keistas jausmas, tarytum jis ką tik pabudo iš gilaus miego. Pasaulis aplinkui atrodė toks ryškus, toks aiškus, tarsi kas nutraukė iki tol jį dengusį šydą. Viskas, į ką tik nukrypdavo žvilgsnis, stebino akį rėžiančiais kontūrais ir skaisčia spalva. Tokie pat aštrūs buvo ir kiti fiziniai pojūčiai. Vėjas, dvelkiantis į veidą, buvo lyg ir stipresnis, vėsesnis, kaip atrodo išlipus iš karštos vonios. Drabužiai ant kūno, paprastai nejuntami, dabar beveik skausmingai trynė ir varžė, tarsi nuo kūno būtų nudirtas viršutinis odos sluoksnis. Šiaip jau neįprastas pojūčių aiškumas buvo malonus, bet varginantis; saulės šviesa, pavyzdžiui, taip rėžė akis, kad Nialui teko eiti prisimerkus. Tačiau jis jautėsi stebėtinai žvalus ir budrus. Palyginti su šia būsena, įprastinė sąmonės būsena atrodė tik kaip viena iš miego formų.
Ką gi, pagalvojo Nialas, aišku viena: Galstrando aparatas sukėlė jo smegenyse kažkokius pokyčius. Boidas minėjo, kad juo buvo gydomi ligoniai su pažeistomis smegenimis. Gerai būtų grįžti į ligoninę ir paskaitinėti medicinos vadovėlį - gal ten rastų daugiau informacijos. Bet kadangi kaktą pylė gausus prakaitas, o apsunkusį kūną traukte traukė prie žemės, šios minties teko atsisakyti.
Žingsniuodamas pietiniu aikštės pakraščiu link savo rūmų, Nialas netikėtai suvokė, kad jo galvoje tebevyksta kažkokie keisti pokyčiai. Pavyzdžiui, dabar jį apėmė bauginantis jausmas, kad viskas aplinkui staiga išaugo, o paskui vėl ėmė trauktis iki normalaus dydžio. Sakytum, kažkoks milžiniškas objektas didžiuliu greičiu lėkė į jį, o paskui ėmė trauktis atgal. Galva sukosi, siūbavo pirmyn atgal, ir Nialą vėl ėmė pykinti, laimei, nesmarkiai. Beliko guostis mintimi, kad svaigulys turėtų tuoj praeiti - juk jį sukėlė Galstrando aparatas, kuris dabar kišenėje, ne ant galvos.
Žiūrint į šaligatvį, galva mažiau svaigo. Bet užtat šaligatvis tarytum priartėjo, pasidarė kažkoks tikresnis: žiūri į jį vos kelias sekundes, o atrodo, kad dabar prisiminsi jį visą likusį gyvenimą. Nialas minties pastanga tarsi atstūmė šaligatvį toliau nuo savęs, per rankos ilgį, ir nenatūralus tikroviškumas dingo. Tačiau atsirado kitas juokingas pojūtis - lyg žiūrėtum sau po kojomis pro kitą teleskopo galą.
Jis jau beveik pasiekė rūmus, kai išgirdo iš paskos atsivejančius žingsnius. Tai buvo Boidas.
- Užmiršai šitą. - Berniukas padavė jam dėžę su ežero žole.
- O, ačiū.
Boidas įdėmiai pažvelgė Nialui į veidą.
- Ar gerai jautiesi? Atrodai kažkaip keistai.
- Taip, gerai. Tik šiek tiek pavargau.
Boidas dirstelėjo į auksinį lankelį, kurio galas styrojo iš plačios kišenės.
- Šitas daikčiukas nuvargino, ar ne? Aš irgi jaučiausi tarytum perdaug midaus išlenkęs. Bet paskui viskas praėjo.
- Ar žinai, kaip veikia šis aparatas? - paklausė Nialas.
- Šį tą žinau. Bet keliais žodžiais nepaaiškinsi.
- Tai kodėl tau neužsukus pas mane? O gal tavęs laukia ligoninėje?
- Oi, ne. Dėdė su Felimu susiruošė analizuoti kraujo mėginius nuo kirvio ašmenų. Tai užtruks kelias valandas. - Berniukas pakėlė akis ir nužvelgė rūmų pastatą. - Tai čia tu gyveni?
- Čia.
- Nieko sau troba. Gal ir marmuriniai laiptai yra?
- Yra. Jei nori, užeik ir pasižiūrėk.
- Geras! - entuziastingai šūktelėjo Boidas, ir Nialas, nors nesusipažinęs su vietinio jaunimo slengu, nesunkiai susiprotėjo, kad tai turėtų reikšti sutikimą.
Žengdamas pro duris, Boidas baimingai pašnairavo į vilkinį vorą sargybinį, budintį prie įėjimo; voras niekuo neišsidavė juos pastebėjęs. Tik kai durys už jų nugaros užsidarė, Boidas pusbalsiu paklausė Nialo:
- Ar tas padaras tikras?
- Žinoma. - Nialas nustebęs dėbtelėjo į savo jaunąjį palydovą.
- Pamaniau, gal tai statula. Ar tau nuo jo kūnas neina pagaugais?
- Tai vorams nuo žmonių kūnas pagaugais eina, - atšovė Nialas, ir pats nesitikėjęs, kad taip įsižeis už vorus. - Privalome pagaliau įprasti vieni prie kitų.
Tačiau Boidas, nekreipdamas dėmesio į jo priekaištingą toną, susižavėjęs dairėsi po rūmų vestibiulį.
- Čia tai bent! Neblogas gyvenimėlis, sakyčiau. Panašu į mūsų rotušę. - Jis pripuolė prie židinio ir dirstelėjo aukštyn į kaminą. - Oho! Na ir aukštis! Kodėl lyjant pro jį nepribėga vandens?
- Nežinau, - prisipažino Nialas.
O Boidas jau vėrė rūsio duris.
- Kas ten?
- Rūsys.
- Ar galiu žvilgtelėti?
- Ten tamsu.
- Nieko, čia yra lempelė.
Nišoje laiptelių viršuje iš tiesų stovėjo aliejinė lempelė, o šalia buvo padėtas skiltuvas. (Panaikinus vergovę, buvo leista naudotis degtukais, tačiau jų vis dar nuolat trūko.) Keliais mikliais judesiais, bylojančiais apie ilgą praktiką, Boidas uždegė dagtį ir pridengė lempelę stikliniu gaubtu. Paskui drauge su Nialu nusileido į rūsį. Nuo lubų sijų kabėjo koks pustuzinis rūkytų kumpių, ant grindų stovėjo kelios statinės raugintų daržovių bei dėžės su prieskoniais.
- Tuštoka, sakyčiau, - nusivylęs tarstelėjo berniukas.
- Taigi. Jau prieš pusmetį visą šlamštą iš čia išnešėm.
- O kas tose puodynėse? - Boidas parodė į masyvias juodas urnas, sustatytas palei galinę sieną.
- Nieko - jos tuščios...
Ūmai Nialo širdis baimingai susigniaužė. Urna, kurion jis įmetė abu medalionus, buvo suskilusi: didelė šukė gulėjo ant grindų šalia akmeninio kamščio, kuriuo Nialas buvo užkimšęs urną. Lempelės šviesoje blykstelėjo auksas.
- Žiūrėk, ten kažkas blizga, - parodė Boidas ir siektelėjo indo šukės.
- Neliesk! - griežtai nukirto Nialas.
Berniukas paklusniai atsitiesė. Paėmęs iš jo lempelę, Nialas priklaupė ant vieno kelio šalia urnos. Indas buvo skilęs į tris dalis, tarytum perskeltas kūju. Dvi dalys liko stovėti, trečioji nukrito.
Pirmąją akimirką Nialas pagalvojo, kad urną galėjo netyčia sukulti kuris nors iš tarnų: tikriausiai ištraukė kamštį, bet neišlaikė jo - kamštis buvo labai sunkus - ir numetė atgal į kaklelį, suskaldydamas indą. Bet pagalvojęs atmetė šią versiją. Niekas iš rūmų tarnų nežinojo, kad Nialas paslėpė urnoje medalionus, vadinasi, niekas neturėjo priežasties žvilgčioti vidun.
Nialas ilgai apžiūrinėjo medalionus, prikišęs lempelę prie pat grindų, paskui atsargiai ištiesė ranką ir palietė juos. Pakabučiai buvo visiškai inertiški. Nialas paėmė juos ir iškėlė priešais save per ištiestos rankos atstumą.
- Vienas toks buvo ligoninėje, - prisiminė Boidas. - Kas tai?
- Šiuos medalionus nešioja raganiaus tarnai. Ar girdėjai apie raganių?
Boidas linktelėjo.
- Dėdė Simeonas mums pasakojo.
- Vadinasi, žinai, kad jie gali būti pavojingi.
Kalbėdamas Nialas bandė atskirti medalionų grandinėles, tačiau veltui stengėsi: jos buvo tarsi tyčia sumazgytos. Bet vaikinas aiškiai prisiminė, jog iš stiklinės į urną jos krito atskirai. Tiesiog neįtikėtina, kaip jos galėjo šitaip susipainioti. Galiausiai jis stipriai truktelėjęs nutraukė vieną iš grandinėlių ir tada atskyrė medalionus.
- Kodėl taip padarei? - pasidomėjo Boidas.
- Nes atskirai jie turi mažiau jėgos.
Jeigu Nialas būtų buvęs vienas, tikriausiai būtų tuojau pat nunešęs medalionus į Baltąjį bokštą. Dabar jis tik sumetė juos į atskiras urnas, tyčia pasirinkęs tas, kurios stovėjo toliausiai viena nuo kitos; urnas sandariai užkimšo akmeniniais kamščiais.
Lipdamas laiptais į viršų, Boidas neištvėręs paklausė:
- Vis dėlto kas sudaužė indą?
- Raganius.
Berniukas apstulbęs įsistebeilijo į Nialą.
- Raganius buvo čia?
- Ne. Bet čia yra medalionai, ir šito gana. Štai kodėl jie tokie pavojingi.
Boidas tiesiog užpylė jį klausimais, tačiau Nialas atsakinėjo išsiblaškęs. Jam vis nedavė ramybės mintis apie sukultą indą ir apie dviejų medalionų galią. Ar tai nereiškia, kad raganius per juos gaudavo informaciją apie viską, kas vyko rūmuose pastarąsias dvi dienas? Nialas išplūdo save už nerūpestingumą ir prisižadėjo pirmai progai pasitaikius nunešti pakabučius į Baltąjį bokštą.
Jo kambarys buvo tuščias; Džarita, kaip ir daugelis rūmų moterų, mėgdavo popiet nusnūsti. Pastatęs dėžę su ežero žole ant stalo, Nialas išsitraukė iš kišenės metalinį lankelį ir padėjo šalia. Staiga pajuto, kaip kažkas kišenėje įsirėmė jam į šlaunį; tai buvo akmeninė figūrėlė. Kol Boidas nespėjo paklausti, kas tai yra, Nialas paprašė:
- Papasakok man, kaip veikia Galstrando aparatas.
- Gal nubėgti ir atnešti vadovėlį? - pasisiūlė berniukas.
- Ne, nereikia. Tiesiog papasakok, ką prisimeni.
Boidas suraukė kaktą.
- Na, gerai... Tai kažkaip susiję su nervų takais smegenyse. Jais sklinda skirtingi impulsai... - Berniukas trumpam nutilo, giliai įkvėpė ir kalbėjo toliau: - Mokslininkai atrado, kad jeigu žmogui pažeistas kažkuris vienas smegenų plotas, - pavyzdžiui, žmogus iškrenta iš medžio ir nebegali valdyti rankos, - dažnai atsitinka taip, kad jis pagyja be niekieno pagalbos, ypač jeigu nuolat treniruoja ranką. Bet taip atsitinka ne dėl to, kad atsistato pažeistasis smegenų plotas. Tiesiog aplink pažeistąjį plotą susidaro nauji nervų takai... Atrodo, niekur nesuklydau.
Nialas linktelėjo.
- Skamba įtikinamai.
- Tai štai, - kalbėjo toliau berniukas, - Galstrandas pamanė, kad šie nauji takai tikriausiai atsiranda tik didelių žmogaus pastangų dėka, nuolat bandant ir klystant. Todėl išrado aparatą, kuris turėjo palengvinti takų susidarymą. Aparatas pats ieško naujų takų, siuntinėdamas į smegenis daug skirtingų impulsų vienu metu. Na, lyg išsiųstum į tamsų labirintą šimtus žmonių su deglais; anksčiau ar vėliau vienas kuris iš jų suras išėjimą...
Nialas neskubėdamas linktelėjo. Jam jau ėmė aiškėti kai kurie keisti pojūčiai, tiek privarginę jį kelyje iš ligoninės namo. Naujų nervų takų atsiradimas paaiškino šviežumo, naujumo įspūdį, kurio dėka pasaulis aplinkui atrodė tarsi ką tik užgimęs. Vis dėlto liko nesuprantamas kitas pojūtis: kurį laiką Nialo galvoje viskas švytavo, siūbavo pirmyn atgal, ir visi objektai kelyje tai priartėdavo, tai nutoldavo. Vien prisiminus tą siūbavimą, Nialui akimirkai apsvaigo galva.
Jis paklausė Boido:
- Ar negalėtum nupasakoti, ką tu jautei, išbandęs aparatą?
- Iš pradžių galvoje kažkaip keistai blykstelėjo - tarsi kas būtų trinktelėjęs man per pakaušį. Mane supykino. O paskui apėmė toks keistas jausmas, kad viskas aplinkui gyva...
- Gyva?
- Aha, gyva. Ir kad mane kažkas stebi. Tuoj po to pasijutau geriau, apėmė toks pakilus susijaudinimas.
Nialas paėmė nuo stalo lankelį.
- Pažiūrėsiu, ar jis gali padėti tai paralyžiuotai merginai.
- Ar man galima eiti su tavimi?
- Žinoma.
Koridoriuje Nialas vos neatsitrenkė į Doną, kuri nešėsi pilną glėbį vaikų drabužių. Pamačiusi Nialą, mergina net nukaito iš džiaugsmo.
- Sveikas. Seniai tavęs nemačiau.
- Turėjau daug reikalų...
Matydamas džiaugsmingą Donos šypseną, Nialas truputį susigėdo. Buvo laikas, kai jis ketino vesti Doną. Ir nors jis nė sykio garsiai apie tai neužsiminė, nujautė, kad Dona numanė apie jo ketinimus. Karaliavimo rūpesčiai ir pareigos nustūmė asmeninius siekius kažkur į antrą planą. Tačiau kas kartą, sutikus Doną, Nialo širdį užliedavo šiluma, kildavo noras apkabinti ją, priglausti prie savęs.
Boidas spoksojo į merginą, neslėpdamas smalsumo, ir Nialas paskubėjo juodu supažindinti:
- Tai Boidas, Simeono sūnėnas. O čia mano pusseserė Dona.
Jiedu nusišypsojo vienas kitam, o Boidas dar juokingai nusilenkė - šitaip paprastai sveikindavosi vyrai vabalų bombardyrų mieste.
Akimirkai stojo nesmagi tyla, paskui Dona pastebėjo lankelį Nialo rankose.
- Kas tai?
- A, šitas... - Nialas mieliau būtų nieko neaiškinęs, tačiau įkišo savo dvylekį Boidas:
- Tai Galstrando aparatas, ir mes ketiname išbandyti jo poveikį merginai, kuriai įkando voras.
- Kokiai merginai? - Buvo akivaizdu, kad Dona nieko nežino.
- Eime kartu, pati pamatysi, - nenoriai pasiūlė Nialas; Boido plepumas nepaliko jam kitos išeities. Kažkodėl širdyje jis jautė gilų nenorą leisti rūmų moterims pamatyti paralyžiuotąją merginą.
Tačiau Dona nedvejodama padėjo skalbinių šūsnį ant grindų priešais duris.
- Gerai, eime.
Mergina gulėjo lovoje, visai taip pat, kaip Nialas paliko ją ryte, iki pat smakro užklota antklode. Ant grindų tebekėpsojo šūsnis voratinklių, Simeono nuplėštų nuo jos kūno. Mergina vos pastebimai alsavo. Veidas su užmerktomis akimis atrodė ramus lyg miegančio vaiko.
- Ji graži, - tarstelėjo Dona.
Pastaba kažkodėl sutrikdė Nialą. Ilgiau nedelsdamas, jis paėmė lankelį ir uždėjo merginai ant galvos, galus užkišdamas už ausų.
Iš pradžių nieko nevyko. Paskui staiga merginos galva trūktelėjo ant pagalvės. Nialas suprato, kad tai šviesos blyksnis pervėrė jos smegenis. Jiems bežiūrint, merginos akių vokai ėmė virpėti.
- Bunda, - sukuždėjo Boidas.
O po sekundės mergina staiga atsimerkė ir įsmeigė akis į Nialą. Rankos po antklode mėšlungiškai sujudėjo, tarsi ji mėgino išsilaisvinti. Staiga ji atsisėdo - vienu trūktelėjimu, lyg atleista spyruoklė; visi net krūptelėjo iš netikėtumo. Ji ir toliau įdėmiai žiūrėjo į Nialą - atrodė, tuoj paklaus, kas jis toks. Bet paskui merginos žvilgsnis ėmė keistis. Ji tebežiūrėjo į Nialą, bet atrodė, kad nebesuvokia, ką mato, arba kad staiga apako. O po akimirkos ji staiga krito atgal ant pagalvės ir liko gulėti, kaip gulėjo iki tol, užvertusi veidą į lubas. Vienintelis skirtumas buvo tas, kad dabar ji greičiau kvėpavo. Po minutėlės sulėtėjo ir kvėpavimas; mergina vėl grįžo į gilios užmaršties būseną. Nialas užtraukė nuslydusią antklodę ant nuogų krūtų, akies kampeliu pastebėjęs, kaip Boidas nuraudo ir nusuko žvilgsnį.
Merginai atsisėdus, lankelis nukrito jai nuo galvos. Dabar Nialas paėmė jį nuo pagalvės ir vėl uždėjo merginai ant kaktos. Šįkart nieko neatsitiko. Jie palaukė bemaž penkias minutes, kol įsitikino, jog merginos būsena nesikeičia. Nialas atsiduso ir nusisuko į šalį.
- Pasakyk dėdei, kad vis dėlto teks gaminti serumą, - pasakė jis Boidui.
- Niekaip nesuprantu vieno dalyko, - atsiliepė berniukas. - Jeigu jau ji pabudo, kodėl vėl užmigo?
- Na, juk neretai pasitaiko, kad žmonės pabunda ir vėl užmiega, - pareiškė savo nuomonę Dona.
- Taip, - nuolankiai sutiko Boidas, - bet aš ne tai turėjau omeny...
Nialas suprato, ką Boidas turėjo omeny. Jis savo akimis regėjo, kaip visas tuzinas žmonių atsigavo nuo voro nuodų. Sykį pabudę, jie daugiau nebeužmigdavo.
Jis atsigręžė į berniuką.
- Paprašysiu Dravigo, kad gautų mums truputį voro nuodų.
Kai visi išėjo į koridorių, ir Nialas užrakino kambario duris, Boidas paklausė:
- Ar galėčiau prieš išeidamas dar žvilgtelėti į miestą nuo stogo?
- Be abejo. - Nialas pasisuko į Doną. - Gal palydėtum svečią? Aišku, jei nesi užsiėmusi.
- Ne, ne. Vaikai sumigo. Jis netgi galėtų pasilikti pas mus puodeliui arbatos.
- Mielai, jeigu tai nesukels jums rūpesčių, - mandagiai atsakė Boidas. Bet Nialas pastebėjo, kokiu žvilgsniu jis žiūri į Doną, ir suprato, kad jo jaunasis svečias mielai pasiliktų čia iki pat vakaro.
Nialas lengviau atsikvėpė, pagaliau likęs vienas. Jis išsitiesė ant pagalvių ir užsimerkė, bet tokioje padėtyje iškart ėmė svaigti galva - tarytum smegenys sūpuotųsi pirmyn atgal. Tada jis atsisėdo, užsikišo pagalvę sau už nugaros ir atsilošė į sieną. Bet žvilgsnis užkliuvo už dėžės su ežero žole, stovinčios ant stalo, ir smalsumas kaipmat įveikė nuovargį. Priklaupęs ant pagalvės, Nialas išėmė iš dėžės kilimėlį ir patiesė jį ant stalo. Liesti jį buvo nemalonu - šaltas, slidus. Bet uždėjęs ant kilimėlio abiejų rankų delnus, Nialas netikėtai pajuto nepaaiškinamą palengvėjimą. Tas jausmas buvo toks malonus, kad jis net ir kaktą įrėmė į kilimėlį: gera, patogu lyg ant minkštos pagalvės. Drėgna vėsuma žadino kūne kažkokius stiprius pojūčius, bet jie netrukus išsisklaidė, pasitraukė iš kūno kartu su išeinančia įtampa. Nialas pasijuto nešamas kažkokios nematomos srovės, o galvoje sumirguliavo neregėti vaizdai: tankūs, gūdūs miškai, gilūs ežerai medžių pavėsyje. Tuo pat metu jis juto, kad jo kūne kažkas vyksta. Tą jausmą sunku buvo tiksliai apibrėžti - tiesiog kažkokia dilgčiojanti nuojauta, sakanti, kad kontaktas tarp jo kūno ir ežero žolės kilimėlio - tai tik kažkokio proceso pradžia, ir jis stovi viena koja ant pirmosios pakopos.
Maždaug po pusės minutės Nialas pastebėjo dar vieną keistą dalyką: kilimėliui nepersidavė jo kūno šiluma. Drėgnas paviršius liko toks pat vėsus, koks buvo pradžioje. Jis apsivyniojo kilimėlio kraštą apie ranką, bet vėsa net ir tada nepasikeitė - įspūdis toks, tarsi laikytum ranką šaltame vandenyje. Netyčia palietęs stalo viršų, Nialas nustebo dar labiau: medis buvo šiltas.
Jis netgi ne iš karto suvokė, ką tai reiškia. O kai pagaliau suvokė, taip susijaudino, kad iškart atsitiesė. Kilimėlis perdavinėjo jo kūno šilumą stalo paviršiui, pats likdamas vėsus. Tai reiškė, kad šitas paslaptingasis kilimėlis nebuvo skirtas vien ritualinėms apeigoms, kaip spėjo Stygmasteris. Jis turėjo kitą paskirtį. Ir Nialas jau beveik numanė, kokia toji paskirtis.
Jis sulankstė kilimėli ir padėjo atgal į dėžę. Tada pirštų galais ištipeno į koridorių - nenorėjo, kad Džarita išgirstų žingsnius - ir tylutėliai atrakino gretimo kambario duris. Įsmukęs vidun, vėl jas užrakino.
Ten Nialas išėmė iš dėžės kilimėlį ir pakabino jį ant kėdės atkaltės. Tada nutraukė apklotą nuo merginos, leisdamas jam nuslysti ant grindų.
Nuogas kūnas su mažomis krūtimis ir stangriu apvaliu pilvu kažkodėl atrodė toks vaikiškas, toks pažeidžiamas. Ant šlaunų vis dar rudavo prilipusios ežero žolės skiautelės. Nialas paėmė nuo kėdės kilimėlį ir rūpestingai užklojo juo merginą. Nepraėjus nė minutei, ji ėmė kvėpuoti giliau, blyškius skruostus nuspalvino blyškus rausvumas. Vaikinas įdėmiai stebėjo miegančiosios veidą: galgi atsibus. Bet praėjo kelios minutės, o ji nerodė daugiau jokių gyvybės ženklų.
Prisitraukęs prie lovos krėslą, Nialas atsisėdo ir uždėjo ant kilimėlio abi rankas. Ežero žolė buvo gaiviai vėsi. Tačiau užmerkęs akis, vaikinas iškart pajuto, kad kažkas negerai. Atsiradęs disonanso pojūtis buvo visai nepanašus į tą netikėtą palengvėjimą, kurį jis pajuto savo kambaryje, uždėjęs rankas ant ištiesto kilimėlio. Atvirkščiai, kūną sukaustė įtampa, netgi širdies ritmas sutriko. Bet jau po minutėlės jis suprato, kas čia negerai. Jis patiesė kilimėlį ne ta puse. Savo kambaryje jis paklojo kilimėlį taip, kad siurbtukų pavidalo pumpurėliai lietė stalo paviršių. Nialas apvertė kilimėlį ir užklojo merginą kita puse, pumpurėliais į apačią. O tada ir vėl uždėjo ant jo delnus.
Beveik iš karto abiejuose delnuose sudilgsėjo - lyg kas adatėlėmis badytų. Dilgsėjimas atsklido į riešus, paskui į dilbius. Rankomis aukštyn ėmė tekėti beveik palaiminga atpalaiduojanti šiluma, kokią kartais galima patirti, panardinus rankas į šiltą vandenį. Praėjo kelios minutės, kol Nialas suprato, kas gi čia vyksta: jis siurbė gyvybinę energiją iš merginos kūno.
Beveik tuo pat metu jis pajuto, kad tai reikia daryti truputį kitaip. Norint pajusti visą energijos srauto galią, neužtenka uždėti ant žolės kilimėlio vien rankas; duodantysis ir gaunantysis turi liestis kūnais.
Nialas paskubomis nusivilko tuniką ir numetė ją ant grindų. Tada palengva atsigulė ant merginos, visą savo svorį paremdamas alkūnėmis. Jis buvo šešiais coliais aukštesnis už ją ir baiminosi, kad gali būti jai per sunkus. Tačiau kai atsigulė, jo svoris taip tolygiai pasiskirstė, kad mergina nebūtų pajutusi jokio nepatogumo, net jeigu būtų turėjusi sąmonę.
Tai, kas įvyko paskui, gerokai sukrėtė Nialą, nors jis ir tikėjosi kažko panašaus. Mergina ėmė kvėpuoti giliau, šilumos banga nusirito jos kūnu aukštyn. O paskui, tarsi atsukus kokį čiaupą, gyvybinė energija staiga plūstelėjo iš jos per kilimėlį į Nialą. Tai ežero žolės kilimėlis kažkokiu nepaaiškinamu būdu siurbė iš merginos kūno energiją ir perdavinėjo ją Nialui. Jis pamėgino prisispausti lūpomis prie jos lūpų, net aplaižė jas, bet tai tik sulaikė srautą. Visą tą laiką mergina kvėpavo giliai ir ritmingai, tarsi įpratusi prie tokio energijos perdavimo proceso. Nialas netgi juto, kad jai tai patinka, kad ji su džiaugsmu atiduoda dalį gyvybinių syvų, susikaupusių jos kūne.
Šis energijos siurbimo procesas buvo vienas iš pačių mįslingiausių potyrių, kokius tik Nialui kada teko išgyventi. Jis kažkuo priminė vaikinui tą pirmąjį kartą, kai jis laikė savo glėbyje Merlju - tąsyk iš jos kūno į jo kūną perėjo labai panašus jaudinantis gyvumo jausmas. Bet palyginti su tuo, ką jis dabar išgyveno, net glamonėjimasis su Merlju buvo tik antrarūšis malonumas. Šis potyris buvo kur kas gilesnis ir pilnesnis už seksą; tiksliau, seksas buvo tik nepilnas šio potyrio variantas. Leisdama Nialui bučiuoti ją, spaustis prie jos visu kūnu, Merlju atsitraukdavo į asmeninį savo pačios malonumų pasaulį, o jis, Nialas, būdavo tik įrankis malonumui suteikti. Ši nepažįstama mergina teikė jam pasitenkinimą be jokios naudos sau, tik todėl, kad jis buvo vyras, todėl, kad jam reikėjo jos gyvybinės energijos. Ir ji davė tą energiją, davė natūraliai ir nesavanaudiškai, kaip karvė duoda pieną. Gyvybės jėgos srautas, plūstantis iš jos kūno, tenkino kažkokį gilų vyrišką geismą, užslėptą geismą, kurio iki šiol Nialas nė nesuvokė turįs. Tas srautas gaivino jo kūną lyg šaltas gėrimas perdžiūvusią gerklę, siuntė pasitenkinimo bangas į tolimiausias jo esybės kertes - tarsi jo nervai buvo telegrafo laidai, tįstantys į atokiausius kažkokios nežinomos šalies kampelius.
Nialas nejučia prisiminė vieną iš ryškiausių savo vaikystės įspūdžių: tą įsimintiną dieną, kai dykumą plokščiakalnio papėdėje aplankė lietūs. Vėsus vakaris atpūtė juodus debesis, ir staiga iš dangaus pliūptelėjo vandens srautai - sakytum, kažkoks dangaus dievas apvertė milžinišką kibirą ar paleido žemėn krioklį. Kai susikaupęs vanduo plūstelėjo išdžiūvusia upės senvage, žemėje ūmai prasivėrė devynios galybės angelių, ir iš skysto purvo ėmė lįsti lauk varlės-jaučiai. Sutraškėjo, suspragsėjo sausos ankštys, ir per pusvalandį žemę nuklojo margaspalvis kilimas iš įvairiausių gėlelių - baltų, raudonų, geltonų, žydrų, oranžinių ir violetinių. Netrukus balutėse knibždėte knibždėjo buožgalvių bei dumblių, o varlių kvarkimas nustelbė net lietaus šniokštimą. Tai buvo pats džiaugsmingiausias Nialo vaikystės įvykis. Ir štai dabar, gerdamas į save miegančios merginos energiją, jis jautėsi taip, tarsi jo esybė staiga prasiskleidė lyg gėlės pumpuras, ir lig šiol nepažintos sąmonės platybės netikėtai pabudo gyvenimui.
Maždaug po penkių minučių jis pajuto, kad kūnas jau prisisotinęs malonumo - kaip pasisotina išalkęs žmogus, sušveitęs gausius pietus. Nialas nulipo nuo merginos ir atsistojo. Jo nuogas kūnas net žvilgėjo, tarytum oda buvo nusėta tūkstančiais žaižaruojančių šviesos taškelių. Vaikinas susmuko į čia pat stovintį krėslą - senovišką medinį krėslą su pagalvėle ant sėdynės - ir giliai atsiduso, leisdamas sau atsipalaiduoti. Atrodė, net širdis ėmė plakti dvigubai lėčiau.
Dabar jis bent jau žinojo, kam žudikai atsivedė su savimi merginą. Ji buvo jų energijos šaltinis, gyvybinių jėgų palaikytoja. Kol judviejų kūnai lietėsi, Nialas netgi juto tų kitų vyrų buvimą. Tačiau jis nepavyduliavo. Energijos davimas buvo šios merginos paskirtis - ir ji noriai atiduodavo savo energiją bet kam, kas galėdavo ją priimti.
Ūmai Nialą persmelkė įžvalgos blyksnis: jis staiga suprato, kodėl Veigas taip keistai elgėsi, pamatęs paralyžiuotąją merginą. Ar tik ne todėl, kad kažkokiu būdu pajuto ją turint galią papildyti jo senkančias gyvybines jėgas? Nialo širdis priplūdo džiaugsmingos vilties. Jis pats dabar jautėsi kupinas gyvybės, todėl nedvejodamas patikėjo, kad ši mergina gali išgydyti keistą jo brolio ligą - Veigui tereikės imti iš jos kūno energiją, kol atgaus gyvybines jėgas...
Pagalvojęs apie tai, Nialas taip susijaudino, kad pašoko ir puolė prie durų, visai užmiršęs, jog jis nuogas. Bet kai atsitokėjęs ėmė paskubomis rengtis, prisiminė Stygo žodžius apie nekantrumą - šiandien jis sykį jau nukentėjo dėl to, kad nepaklausė išmintingo patarimo. Iškart apsiraminęs, Nialas numetė tuniką ant grindų ir vėl atsisėdo į krėslą šalia lovos.
Kurį laiką jis tiesiog žiūrėjo į sustingusią merginą, apimtas dvejopo jausmo: gailesčio ir dėkingumo. Ji saugojo savyje gyvybės paslaptį; tačiau tie baisūs žmonės naudojo ją savo tikslams, pavertę lyg ir kokia melžiama karve. Gulėdama štai taip, užmerktomis akimis, mergina atrodė tarsi negyva; trumpam atsiradęs skruostų rausvumas jau išnyko, alsavimas buvo beveik nepastebimas. Pabandęs įsiskverbti į jos sąmonę, Nialas tarytum įkrito į pirminę tamsą, nedrumsčiamą nė menkiausio pasąmonės sapnų blyksnio. Šįryt ligoninėje įsiskverbęs į paralyžiuotos mergaitės protą, jis aiškiai pajuto miegančią sąmonę, primenančią blausų švytėjimą ties horizontu. O šios merginos sąmonės vietoje juodavo tuštuma, tamsi lyg amžinoji naktis.
Ūmai Nialą apėmė nesuvaldomas noras kaip nors išreikšti jai savo dėkingumą, grąžinti jai bent dalį gaivalingosios jėgos, kurią toji mergina jam atidavė, ir kuri dar aukščiau pakėlė jo gyvybinį aktyvumą. Ežero žolės kilimėlis bemaž nuslydo nuo miegančiosios kūno, ir gal todėl ji dabar atrodė tokia apgailėtina, niekam nereikalinga, tarytum išmesta iš pravažiuojančio vežimo. Nialas pasilenkė ir visai nutraukė kilimėlį nuo lovos, paskui apvertė jį kita puse ir vėl užklojo merginą. Tada antrąsyk atsigulė ant jos, savo kūno svorį paremdamas alkūnėmis. Tačiau šįkart tokia padėtis kažkodėl pasirodė jam labai nepatogi, netgi neteisinga. Nialas nuslydo nuo merginos ir išsitiesė šalia jos ant lovos. Tada pakišo vieną ranką jai po nugara, kitą uždėjo ant sėdmenų ir užsikėlė ją ant savęs. Liaunas kūnelis buvo visai lengvas, bet visiškai atsipalaidavęs - niekaip nesilaikė tokioje padėtyje. Nialui teko pavargti, kol ištiesino merginos kojas, pataisė nuslydusį kilimėlį ir vėl atsigulė taip, kaip reikėjo, prilaikydamas bejausmį kūną už sėdmenų, kad nenusiristų. Merginos galva liko pakreipta į šoną, todėl skruostas prigludo Nialui prie lūpų.
Nialas leido sau visiškai atsipalaiduoti; tokioje būsenoje kūnas tampa ypač imlus viskam, kas vyksta aplinkui, o sąmonė ištuštėja lyg apverstas indas. Jis jau suprato, kodėl pirmasis bandymas sukėlė gilaus disonanso pojūtį. Jis tikėjosi imti iš merginos energiją, bet atvirkščiai patiestas kilimėlis neleido šito padaryti. Be to, jis atsigulė ant merginos, o kilimėlis perdavinėjo energiją iš apačios į viršų, priešingai traukos jėgai. Tačiau dabar Nialui reikėjo kažkokiu būdu perduoti kilimėliui dalį energijos, pulsuojančios jame. Kaip paaiškėjo, tai nebuvo sunku padaryti: jis tiesiog įsivaizdavo, kad toji energija kaupiasi jo krūtinės bei šlaunų odoje, o paskui suteka į vėsų, slidų ežero žolės paviršių. Taip iš tiesų ir atsitiko. Procesas prasidėjo. Ir jau po minutėlės Nialas lūpomis pajuto, kaip šyla merginos skruostas.
Energijos atidavimo procesas, suprantama, buvo priešingas energijos ėmimo procesui. Tačiau, kaip bebūtų keista, kažkuria prasme jie buvo labai panašūs. Beveik iš karto ėmė tirpti ribos, skiriančios Nialo ir nepažįstamosios merginos asmenybes, kol galiausiai jie susijungė į vieną asmenį - kaip du lietaus lašai susilieja į vieną. Ši sąjunga labai priminė dviejų besimylinčių žmonių susiliejimą, kai jie visiškai atsiduoda vienas kitam. Tam tikra prasme, jiedu akimirkai tapo vyru ir žmona. Energijos atidavimas buvo toks malonus potyris, kad jau po kelių minučių Nialas pajuto begalinį norą pakartoti visą procesą iš naujo: vėl sukaupti tam tikrą energijos kiekį šlaunų bei krūtinės odoje, o paskui leisti jam nutekėti per žolės kilimą į merginos kūną. Darydamas tai, jis netgi suvokė kartojąs kažkokį slėpiningą universalų procesą, egzistuojantį nuo Visatos atsiradimo pradžios.
Atlikinėdamas perdavimą trečiąjį kartą, Nialas staiga pajuto, kad mergina pradeda atsigauti. Malonumas, kurį teikė kūnui gyvybinės energijos ėmimas, vertė ją atsiliepti. Juodoje jos sąmonės tamsoje ėmė brėkšti aušra.
Po akimirkos mergina tarsi sulaikė kvėpavimą, ir Nialui teko sutelkti visą valią, kad suvaldytų susijaudinimą ir nuramintų pašėlusiai plakančią širdį. Mergina krustelėjo tarytum busdama iš miego ir truputį pasuko galvą - taip, kad jos lūpos susilietė su Nialo lūpomis. Vaikinas pajuto, kaip suplazdėjo jos blakstienos, kaip iš lėto prasiskyrė lūpos.
Ūmai jis garsiai riktelėjo iš skausmo: mergina suleido dantis jam į apatinę lūpą. Gilaus susikaupimo būsenoje netikėtas sukrėtimas pervėrė galvą lyg žaibas. Nialui truktelėjus į šalį, mergina nusirito nuo jo ant lovos, bet net ir tada neatsikabino.
Išsigandęs, kad ji kiaurai prakąs jam lūpą, Nialas stipriu truktelėjimu atplėšė merginą nuo savęs, ir toji nukrito nuo lovos ant grindų. Jis žaibiškai pašoko manydamas, kad laukinukė puls jį. Tačiau ji liko gulėti ant grindų taip, kaip nukrito: kniūbsčia, vieną koją parietusi po kita.
Pirmoji Nialo reakcija buvo pyktis. Lūpą degino baisus skausmas, ir ašaros plūdo skruostais, maišydamosis su krauju, varvančiu per smakrą ant krūtinės. Pastvėręs nuo grindų anądien nuvilktą merginos apdarą, Nialas prispaudė jo kraštą prie apatinės lūpos. Kai audeklas sugėrė kraują, atsargiai palytėjo praplėštą lūpą piršto galu, tuo pat metu liežuviu tikrindamas ją iš vidaus. Laimei, liežuvis ir piršto galas nesusilietė pro žaizdą. Tačiau lūpa jau ėmė tinti it smarkiai sumušta.
Nialas koja šiurkščiai atvertė merginą ant nugaros. Kai toji apvirtusi dunkstelėjo į grindis, jis pamatė plačiai atmerktas akis. Burna taip pat buvo praverta, ir skruostu tekėjo kraujas, sumišęs su seilėmis. Veido oda buvo beveik pilka, visai kaip to lavono, šįryt matyto ligoninės lavoninėje. Nialo širdis susigniaužė iš baimės. Jeigu mergina nebegyva, jis prarado paskutinę giją, siejančią jį su raganiumi. Vaikinas parpuolė ant kelių šalia sustingusio kūno, tačiau jo širdis taip pašėlusiai daužėsi, kad buvo tiesiog neįmanoma susikaupti ir patikrinti jos sąmonę. Todėl Nialas pastvėrė merginos ranką ir ėmė ieškoti pulso. Veltui. Ūmai persmelkė įsitikinimas, jog ji nebegyva, ir viltis lediniais gniaužtais suveržė širdį. Jis palenkė galvą ir pridėjo ausį prie kairiosios merginos krūties. Po minutėlės, kai jo paties kvėpavimas kiek sulėtėjo, jis pagaliau išgirdo silpną plakimą. Tada užmerkė akis ir su neapsakomu palengvėjimu giliai atsiduso.
Paskui pakišo abi rankas po sustingusiu kūnu ir užkėlė jį atgal ant lovos. Kraujo srovelė tekėjo iš merginos burnos per lūpų kampą; nors Nialas žinojo, kad tai jo kraujas, ne jos, vis tiek reginys buvo šiurpus. Jis nušluostė kruviną merginos skruostą savo nosine ir pirštais atsargiai užspaudė plačiai atmerktas akis.
Pirmajam išgąsčiui atlėgus, Nialas pagaliau įstengė susikaupti ir patikrinti merginos sąmonę. Kaip jis ir numanė, jos protas buvo visiškai tuščias, nė ženklo pabudimo. Nialas kelias minutes žvelgė į bejausmį veidą nežinodamas, ką ir bemanyti. Pirmoji prielaida piršosi savaime - mergina pabudo, pajuto jame priešą ir instinktyviai puolė jį. Bet tokiu atveju ji nebūtų vėl nugrimzdusi užmarštin - ar bent jau liktų kažkokie sąmonės prabudimo pėdsakai.
O gal ji tebėra kontroliuojama raganiaus? Nuo šios minties Nialui plaukai ant sprando pasišiaušė. Tačiau beveik tuoj pat jis atmetė šią prielaidą kaip neįtikėtiną. Iki šiol visi įvykiai rodė, kad raganius palaikė ryšį su savo pagalbininkais per medalionus. O medalionai dabar buvo saugiai izoliuoti rūsyje, akmeninių urnų magnetiniuose laukuose.
Tačiau taip pat sunku buvo patikėti, kad mergina atgavo sąmonę, užpuolė jį, Nialą, ir tuoj po to grįžo atgal į juodą užmarštį. Nialas įdėmiai pažvelgė į sustingusį merginos veidą, vis dar spausdamas nosinę prie savo sutinusios lūpos, ir staiga apsisprendė: daugiau rizikuoti negalima, reikia tučtuojau nunešti medalionus į Baltąjį bokštą. Jis užklojo merginą antklode, ežero žolės kilimėlį sulankstęs padėjo atgal į dėžutę ir išėjo iš kambario, užrakindamas paskui save duris.
Iš rūmų koridorių sklido žmonių balsai, virtuvėje tarškėjo indai, tačiau lipdamas laiptais žemyn Nialas nesutiko nė gyvos dvasios. Ir gerai, kad nesutiko - labai jau nesinorėjo aiškinti, kas nutiko jo lūpai. Stabtelėjęs rūsio laiptelių viršuje, jis užsidegė aliejinę lempelę ir atsargiai nusileido į vėsią prietemą.
Juodosios akmeninės urnos stovėjo kaip stovėjusios. Pastatęs lempelę ant grindų, Nialas šiaip taip ištraukė kamštį iš artimiausio indo kaklelio - kamštis buvo kaip reikiant įstrigęs, ir teko pavargti, kol jį išklibino. Tada baimingai kyštelėjo ranką vidun, bet vos palietęs pirštais ten paslėptą medalioną įsitikino, kad daikčiukas visiškai inertiškas. Tai buvo tas medalionas, kurio grandinėlę Nialas nutraukė, pritrūkęs kantrybės ją narplioti. Įsimetęs pakabutį į tunikos kišenę, jis perstatė lempelę arčiau kitos urnos.
Šįkart kamštis lengvai išsitraukė. Nialas įkišo ranką į urną ir pagraibęs užčiuopė grandinėlę - ji taip pat buvo inertiška. Bet traukdamas ranką laukan, vaikinas užkliudė indo kaklelį ir pajuto aštrų kraštą. Jis paėmė lempelę ir iškėlė ją virš indo. Urną vertikaliai kirto įtrūkimas, maždaug vienos aštuntosios colio pločio ties kakleliu. Iš pradžių Nialas pagalvojo, kad pats netyčia įskėlė indą sunkiu kamščiu. Bet apžiūrėjęs urną iš arčiau pamatė, kad įtrūkimas eina nuo kaklelio iki pat dugno. Vargu ar įmanoma šitaip suskaldyti akmeninį indą, užkimšinėjant jo kaklelį. Vaikinas prikišo lempelę prie kitos urnos pusės. Ten taip pat matėsi plauko storio įtrūkimas, einantis nuo indo viršaus iki apačios. Tada Nialas stipriai įsitvėrė į kaklelio kraštus ir pabandė praskirti indo puses, bet nieko iš to neišėjo. Matyt, tas antrasis įtrūkimas buvo tik paviršinis. Tačiau Nialas ne juokais sunerimo. Žinoma, galėjo būti ir taip, kad urna jau nuo seniau buvo įskilusi, tik jis to nepastebėjo. Bet tuo sunku buvo patikėti. Vaikinas įsidėjo antrąjį medalioną į plačią tunikos kišenę, nustumdamas jį kiek įmanoma toliau nuo pirmojo, ir ūmai suvirpėjo visu kūnu, persmelktas grėsmės nuojautos.
Baugios mintys išsisklaidė, išėjus į blyškią popietės saulę. Artėjant vakarui, dangaus mėlynė patamsėjo; šiaurės vėjas iš kažkur atnešė rudens kvapą. Vyrai ėjo iš darbo namo; pro šalį praklypavo nėščia moteris, nešina dviem pirkinių krepšiais. Šią dienos valandą Nialas labiausiai mėgo: po nelengvos darbo dienos mieste atslūgdavo įtampa, įsivyraudavo poilsio atmosfera, ir tarytum visas pasaulis imdavo švytėti šiltu laimės spindesiu. Jam pačiam ši diena atrodė be galo ilga, kupina skaudžių nesėkmių. Bet dabar, perkratęs atmintyje visos dienos įvykius, Nialas netikėtai suvokė, kad sėkmė vis dar jo pusėje.
Kadangi aikštėje buvo daug žmonių, vaikinas nedrįso traukti tiesiai prie bokšto: pietinis jo šonas buvo gerai matomas iš Vorų Valdovo rūmų pusės, o Nialas nenorėjo atkreipti į save miestiečių dėmesį ir sužadinti jų smalsumą. Todėl jis perkirto aikštę skersai, tarsi eidamas link tilto, vedančio į vergų rajoną. Iš šios pusės tarp šaligatvio ir bokšto plytėjo tuščia žalia veja, išraižyta asfaltuotais takeliais. Kadangi paprastai čia nebūdavo žmonių, o pats bokštas užstojo Nialą nuo smalsių praeivių, zujančių po pagrindinę aikštės dalį, Nialas galėjo nepastebėtas pasiekti bokštą, eidamas tiesiai per veją.
Bet jau žingsniuodamas per žolę, jis pajuto nemalonią vidinę įtampą. Tokią pat įtampą Nialas jautė šįryt, artindamasis prie Baltojo bokšto su akmenine figūrėle kišenėje, tik dabar ji buvo netgi stipresnė. Paprastai artindamasis prie bokšto Nialas jausdavo tam tikrą magnetinę trauką - panašiai kaip virgulininkas, aptikęs požeminę vandens srovę. Tačiau dabar bokštas stūmė jį nuo savęs; jausmas buvo toks, lyg eitum prieš smarkų vėją. Nialas jau žinojo, kad jį stumia apsauginis jėgos laukas, ir beprasmiška bandyti jį įveikti: tai perspėjimas laikytis toliau nuo statinio. Todėl vaikinas išsitraukė iš kišenės abu medalionus ir padėjo juos ant pilkšvai melsvo marmuro pakylos, supančios bokštą.
Jo nuostabai, jėgos laukas ir toliau stūmė jį atgal, nors ir ne taip stipriai. Nebežinodamas, ką daryti toliau, Nialas suglumęs liko stovėti vietoje. Bet jau po minutėlės lengviau atsiduso: pro pieno baltumo sieną išniro senolis - kaip naras iš vandens. Nialas tylėjo, laukdamas paaiškinimo. Tačiau senolis be žodžių iškėlė dešinę ranką ir nukreipė smilių į auksines grandinėles, vaikino paliktas ant pakylos.
- Tai tokie pat pakabučiai, kokį... - pradėjo aiškinti Nialas.
Bet jam nespėjus baigti sakinio, siauras blyškiai oranžinis spindulys išsiveržė iš senolio piršto ir įsmigo į vieną iš medalionų. Tas sužibo ryškia auksine šviesa ir ėmė trauktis, kol susitraukė į rutuliuką, šnypščiantį ir burbuliuojanti ant marmurinės platformos. Kada įkaitęs iki raudonumo sužibo ir pats marmuras, auksinis rutulėlis ėmė greitai mažėti - kaip vandens lašas ant karštos viryklės. Ūmai Nialas pastebėjo, kad dingo antrasis medalionas - jo nebebuvo ten, kur vaikinas jį padėjo. Paskui Nialas pamatė jį pakylos pakraštyje. Iš pradžių jis pamanė, kad medalioną nusviedė į šalį energijos srautas, pliūptelėjęs iš senolio piršto. Bet staiga pamatė, kad auksinė grandinėlė juda pati - rangosi ir šliaužia, mėgindama pabėgti. Tačiau oranžinis spindulys spėjo pagauti ją prie pat pakylos krašto ir akimirksniu pavertė skysto metalo balute. Dar sekundė, ir iš medaliono taip pat liko tik auksinis rutuliukas, vis dar riedantis šalin. Jis akyse tirpo, mažėjo ir pagaliau visai išnyko nuo karščiu tvoskiančio marmuro paviršiaus - Nialas jautė tą karštį, stovėdamas daugiau kaip už penkių žingsnių.
- Kodėl taip padarei? - paklausė Nialas senolio.
- Ar esi kada girdėjęs apie minas?
- Minas? Tai kažkoks pokštas? - dvejodamas pabandė spėti vaikinas.
- Šiuo atveju daugiau negu pokštas. Jei būtum įnešęs tuodu įtaisus į bokštą, neišvengtume nelaimės.
- Bet užvakar įnešiau vieną tokį patį.
- Tą aš taip pat sunaikinau.
- Bet kodėl leidai jį įnešti? - neatlyžo Nialas.
- Nes nežinojau to, ką išsiaiškinau vėliau, - trumpai atrėžė senolis.
- Ir ką gi tu išsiaiškinai?
- Kad šiuos įtaisus gali įjungti tam tikra gyva jėga.
- Kaip tu tai sužinojai?
- Įtaisas, kurį tu atsinešei į bokštą, sugebėjo neutralizuoti elektros lauką, į kurį aš jį uždariau, - paaiškino Stygas.
- Ir kas tada nutiko?
- Aliarmo sistema davė signalą, kad į bokštą įsibrovęs pašalinis kūnas ir nurodė, jog jis skleidžia aplink save elektromagnetinį lauką. Nors tas įtaisas tuoj po to vėl tapo inertiškas, aš nedelsdamas jį sunaikinau.
- Ar aliarmo sistema išaiškino, kas buvo tas įsibrovėlis?
- Ne, tik nurodė, jog tai gyva būtybė.
- Tai buvo raganius, - tvirtai pareiškė Nialas.
Senolis gūžtelėjo pečiais.
- Jeigu ir taip, dabar jau nieko nebepadarysi.
Nialas ne juokais sunerimo.
- Manai, tas žmogus spėjo ką nors sužinoti? - paklausė jis.
- Deja, šito negaliu pasakyti. Įsibrovėlis buvo pastebėtas tik tada, kai pamėgino patekti į Stygmasterio smegenų centrus.
- O didžioji deive!
- Tie du įtaisai, kuriuos dabar atsinešei, galėjo padaryti dar didesnę žalą. Sudėjus juos kartu, jų galia neįtikėtinai išauga.
- Žinau. - Nialas prisiminė suskaldytą akmeninę urną. - Todėl ir atskyriau juos.
- Bet tau neužteko kantrybės atskirti susimezgusias grandinėles.
Vaikinas nuraudo.
- Nepagalvojau, kad grandinėlės gali turėti kokį nors ryšį su medalionais.
- O turėjai pagalvoti. Iš tiesų grandinėlės yra įtaisų dalis.
- Atsiprašau.
- Gali neatsiprašinėti. Dabar, kai žinome, iš kur laukti pavojaus, būsime atsargesni.
- Tau pavyko išsiaiškinti, kaip tie įtaisai veikia? - sukluso Nialas.
- Ne. Aš pasakiau, kad žinau, iš kur laukti pavojaus. Bet kadangi esu sukurtas tik racionaliam mąstymui, nesugebu suvokti magijos principų.
Nialui oda viršugalvyje pašiurpo.
- Vadinasi, tu manai, kad tai vis dėlto magija?
- Sugebėjimas priversti gyvas jėgas pasireikšti negyvoje materijoje vadinamas magija.
- Nejaugi mes nieko negalime padaryti?
- Šiuo metu man trūksta informacijos, kad galėčiau pateikti kompetetingą atsakymą. Pasistenk gauti daugiau duomenų.
- Bet kaip? - visai suglumo Nialas.
Senolis tik papurtė galvą. Nialas laukė, ką jis pasakys, bet kai tyla pernelyg užsitęsė, suprato, kad senolis nė nemano ką nors sakyti. Augantį nusivylimą staiga užgniaužė kitas suvokimas, sukrėtęs vaikiną iki širdies gelmių: senolis nieko nesakė, nes neturėjo ką pasakyti. Ir tada Nialas pirmą kartą pilnai suvokė, kad senolis tėra mašina, ir kad pykti ant jo taip pat beprasmiška, kaip pykti ant laikrodžio, kurio rodyklės nustojo judėti.
Netaręs nė žodžio, Nialas apsisuko ir nužingsniavo link Vorų Valdovo rūmų. Pirmą kartą gyvenime jis suprato esąs visiškai vienas.

Abipus juodų paradinių durų stovėjo du vilkiniai vorai. Atpažinę miesto valdovą, jie pritūpė, prisispausdami pilvais prie žemės. O kai suprato, jog Nialas nori įeiti vidun, vienas jų perdavė telepatinį signalą sargybiniui viduje, ir durys plačiai atsilapojo. Voras budelis, pasitikęs svečią vestibiulyje, buvo stambus, bet kresnas, kažkuo panašus į savo buvusį viršininką Skorbą - dauguma Vorų Valdovo asmens sargybinių buvo kilę iš tos pačios atkampios provincijos. Kreivos kojos leido jam žemai pritūpti, tačiau toji poza kažkodėl atrodė ne tiek nuolanki, kiek įžūli.
- Ar vyriausiasis patarėjas Dravigas čia?
- Ne, valdove. Išėjo namo. Pageidaujate, kad nusiųsčiau ką nors jį pakviesti?
- Ne, dėkui. - Nialas kalbėjo lėtai, nes matė, jog sargybinis nepratęs bendrauti su žmonėmis. - Aš norėčiau pamatyti Asmaką.
Voras žiūrėjo į vaikiną bereikšmėmis akimis. Akivaizdu, kad šis vardas jam nieko nesakė.
- Jis yra oro žvalgybos viršininkas, - paaiškino Nialas, palydėdamas žodžius telepatiniu vorų baliono vaizdu.
- Prašau palaukti.
Voras apsigręžė ir skubiai užlipo marmuriniais laiptais aukštyn. Aišku, jis galėjo minties signalu iškviesti bet kurį šiame pastate esantį vorą; tačiau tai būtų buvę nemandagu - tas pats, kas žmogui svečio akivaizdoje garsiai šaukti tarną.
Kuriam laikui Nialas vestibiulyje liko vienas. Oras čia buvo sudvisęs, prisigėręs amžių dulkių. Nialas niekada nesuprato, kodėl vorai nesirūpina palaikyti švarą savo būstuose. O dabar staiga suvokė: tikriausiai tai kažkoks atavistinis įprotis, atėjęs iš tų laikų, kai vorai gyvendavo tik dulkėtuose kampuose. Dulkės ir voratinkliai jiems reiškė jaukumą.
O sargybinis jau leidosi laiptais. Paskui jį sekė kitas voras budelis, kurio žvilgantis juodas kailis ir nedidelis ūgis rodė, jog jis dar nėra visai subrendęs. Jauniklis neįtikėtinai grakščiai prisiplojo prie grindų - kreivakojis sargybinis nė iš tolo negalėjo jam prilygti.
- Tu ir esi Asmakas? - paklausė Nialas.
- Ne, valdove. Aš jo sūnus. Mane vadina Greliu.
Jis pasakė "mane vadina", nes iš tiesų vorai neturėjo vardų, įprastų žmonių tarpe; būdami telepatai, jie galėjo kreiptis vienas į kitą be vardo. Daugumai vorų vardus davė žmonės - kad būtų lengviau juos atskirti.
- Stokis, prašau, - paragino Nialas per ilgai nusižeminimo pozoje užsibuvusį Grelį - matyt, jauniklis labai jaudinosi. - Ponas Dravigas patarė man pasikalbėti su tavo tėvu.
- Jo čia nėra, valdove.
Jaunasis voras pagaliau atsistojo. Jis buvo bemaž vienodo ūgio su Nialu; įtrauktos iltys atrodė dar neišsivysčiusios, o glotnus juodas kailis buvo minkštas ir švelnus lyg kačiuko. Nialui pasirodė, jog juodos jo pašnekovo akys spindi protu, tačiau tai galėjo būti ir šviesos, sklindančios pro langus, atspindžiai - palyginti su suaugusio voro akimis, jauniklio akys atrodė tarsi pateptos plonu riebalų sluoksniu.
- Tai kurgi jis?
- Tarnybos poste, valdove. Ar pageidaujate, kad palydėčiau jus tenai?
Nialas jau norėjo atsisakyti, bet apsigalvojo. Pamanė, kad būtų visai įdomu šnektelėti su jaunu voru.
- Ar tai toli nuo čia?
- Ne, visai čia pat.
- Jei taip, galima ir nueiti.
Sargybinis atlapojo priešais juos dvivėres duris, bet pati jo povyza spinduliavo gilų nepritarimą. Matyt, jaunasis voras taip pat tai pajuto, nes išsekė paskui Nialą laukan pastebimai susigėdęs. Tačiau vos tik durys užsitrenkė už jų nugarų, Grelis kaipmat pažvalėjo. Tikriausiai labai didžiavosi tuo, kad visi pamatys jį drauge su miesto valdovu.
- Pakviesti jūsų vežėjus? - paslaugiai pasišovė jauniklis.
- Ačiū, nereikia. Jeigu mūsų tikslas tikrai netoli, verčiau pasivaikščiosiu.
Voras pasuko į šoninę gatvelę, prasidedančią nuo pietvakarinio aikštės pakraščio. Šaligatviu plūdo minios žmonių, ir Nialas susisupo į apsiaustą, kad jo nepažintų. Bet nenuėjęs nė dviejų kvartalų taip sukaito, kad vėl atsilapojo skvernus.
- Greli!
- Klausau, valdove? - Jaunasis voras stabtelėjo ir pagarbiai atsigręžė į Nialą.
- Nelėk taip greitai. Mano kojos trumpesnės už tavąsias.
Grelis pastebimai sutriko.
- O, atleiskite, valdove. - Jis nužirgliojo toliau, pabrėžtinai lėtai kilnodamas letenas. Bet kadangi jo žingsnis buvo daugiau kaip dešimties pėdų ilgio, Nialui vis tiek teko skubėti, kad neatsiliktų.
Jie traukė link senosios miesto dalies. Kadaise, dar visai neseniai, čia buvo moterų kvartalas, kur vyrai neturėjo teisės nė kojos įkelti. Aukšta siena iš milžiniškų akmens blokų, kurie laikėsi be jokio cemento, skyrė šį rajoną nuo rytinės miesto dalies. Geležiniai vartai dabar buvo atlapi, niekieno nesaugomi. Nialas iš istorijos pamokų žinojo, kad ši siena stūkso čia nuo neatmenamų laikų, tik dvidešimt pirmame amžiuje buvo restauruota - kaip istorinis paminklas.
Užuot kirsdami sieną pro artimiausius vartus, jie pasuko prospektu į pietus ir nužingsniavo palei sieną, einančią pačiu prospekto viduriu. Matyt, kadaise ši gatvė buvo pagrindinė miesto arterija. Ji kilo stačia įkalne link kalvos, kurios viršūnę vainikavo bokštas. Nialas dažnai spėliodavo, kas gi yra už tos kalvos.
- Kiek tau metų? - užkalbino jis Grelį.
- Penki su puse, valdove.
- Ar tu priklausai Mirties Valdovo asmens sargybai?
- Ne, valdove. Esu jaunesnysis ponios Sidonijos parankinis. - Sidonija vadovavo Vorų Valdovo rūmų apsaugai.
- Tu gerai kalbi angliškai, - pagyrė Nialas jaunąjį vorą. Iš tiesų jis norėjo pasakyti: "Tau gerai sekasi bendrauti žmonių kalba", bet žinojo, kad Grelis supras ji teisingai.
Jauniklis net nušvito iš pasitenkinimo.
- Ačiū, jūsų didenybe. Ponia Sidonija pati mane apmokė...
Staiga, begalinei Nialo nuostabai, Grelis liuoktelėjo per gatvę ir vikriai lyg akrobatas užsikabarojo ant stačios sienos. Vorai, kaip ir musės, mokėjo ropinėti vertikaliais paviršiais, tačiau turint omeny tų milžinų svorį, visai suprantama, kodėl retas iš jų susigundydavo panaudoti praktikoje šiuos savo sugebėjimus. Greitakojis Grelis, būdamas palyginti nesunkus, lengvai lyg paukštis užlėkė ant sienos viršaus. Nialas jau suprato, kas jį priviliojo: ten sienoje buvo vartai, o ant vieno iš vartų bokštų tupėjo didelis paukštis. Tarsi pajutęs pavojų, skrajūnas staiga ištiesė kojas ir kilstelėjo galvą - matyt, ketino skristi šalin. Bet pavėlavo. Slėpdamasis po nuožulniu vartų bokšto stogeliu, voras slystelėjo parapetu lyg koks bekaulis moliuskas. Paukštis, pastebėjęs judėjimą, išskleidė sparnus ir net pakilo porą pėdų į orą, bet jau kitą akimirką atsidūrė voro naguose. Stverdamas laimikį, Grelis pasidavė į priekį visu kūnu, ir Nialas jau manė, kad jie abu plosis ant šaligatvio. Bet jaunasis medžiotojas su savo laimikiu nukrito ant parapeto ir kiek pasirito atbulas. Paukštis išgąstingai, beviltiškai klyktelėjo. O po akimirkos voras vėl pasirodė stogo pakraštyje ir nusileido žemėn šilkine gija, kurią įtraukė atgal į kūną, žingsniuodamas per gatvę. Paukštis garsiai trakštelėjo jo žiauturuose, ir Nialas nejučia susiraukė iš pasišlykštėjimo.
Tarsi tik dabar prisiminęs Nialą, jaunasis voras staiga susigėdo.
- Maldauju atleisti, jūsų didenybe. Norite paragauti paukščio?
- Tik ne žalio.
Nialas neįstengė sulaikyti šypsenos. Dabar jis suprato, kodėl sargybinis Vorų Valdovo rūmuose atrodė toks nepatenkintas. Nors jėga ir vikrumu Grelis prilygo suaugusiam vorui, tačiau tebebuvo impulsyvus lyg vaikas. O Nialas jau pakankamai gerai pažinojo vorus, kad suprastų, kokią milžinišką reikšmę jie teikia savitvardai.
Laikydamas paukštį trumpose priekinėse letenose ir lengvai žingsniuodamas toliau likusiomis šešiomis, Grelis suskato žiauturais pešioti plunksnas. Plunksnos krito iš voro nasrų tiesiai ant žemės, o vėjas, tučtuojau pasigavęs jas, išnešiojo po visą gatvę. Po minutėlės jaunasis medžiotojas su pasimėgavimu suleido iltis į paukščio krūtinėlę - lyg koks berniūkštis, kandantis sultingą obuolį.
- Ar dar toli eiti? - paklausė Nialas.
- Nebetoli.
Kadangi Grelis bendravo telepatiškai, pilna burna netrukdė jam kalbėti. Pažvelgęs į priešais nusidriekusį tuščią prospektą, Nialas apmaudžiai susiraukė. Jam tik dabar atėjo į galvą, kad tai, kas atrodo "netoli" vorui, žmogui gali būti pakankamai toli, turint omenyje, kad aštuonkojo žingsnis dvigubai ilgesnis už žmogaus.
Na, bet užtat Grelis dabar ėjo lėčiau - vis šiokia tokia paguoda. Žingsniuodamas greta, Nialas leido sau atsipalaiduoti ir įdėmiau patyrinėti palydovo protą. Tarsi jausdamasis kaltas dėl to, kad negali skirti Nialui viso dėmesio, Grelis ėsdamas paliko savo sąmonę visiškai atvirą. Ir Nialas, nusprendęs po ją pasižvalgyti, atrado ten išties vertingų dalykų. Klausytis paukščio kaulų traškesio voro nasruose ir matyti kraujo lašus, tykštančius ant grindinio, suprantama, buvo menkas malonumas. Tačiau įsiskverbęs į Grelio sąmonę, Nialas galėjo dalintis su juo pačiu valgymo malonumu. Vorui ką tik pagauto paukščio valgymas buvo be galo įdomus užsiėmimas, reikalaujantis gilaus susikaupimo. Visų pirma, mėsa tebebuvo prisodrinta gyvybės skonio, kurį Nialas suvokė kaip šiltą švytėjimą. Antra, paukščio skilvyje valgytojo laukė siurprizas - du jaunikliai graužikai, tikriausiai žiurkiukai, ir stambus į laumžirgį panašus vabzdys. Na, argi ne puiki premija už įdėtas pastangas? Vorui tas paukštis buvo lyg žmogui sultingas vaisius, į kurio minkštimą kažkas įspaudė tris saldainiukus. Galiausiai Nialas ir pats pasijuto alkanas.
Jis tikrai nesitikėjo, kad patirs tokį malonumą, įsiliejęs į voro gyvybinį ritmą. Jaunojo Grelio sąmonė buvo iki kraštų sklidina gyvenimo džiaugsmo, ko nepasakysi apie įprastą žmogaus sąmonės būseną. Palyginti su vorais, žmonės, net ir patys naiviausieji, atrodė beviltiški savanaudžiai. Žmogaus protas įpratęs tyrinėti tikrovę, visur ir visada ieškoti prasmės - sakytum, plėšrus paukštis, kuris sklando virš žemės platybių, mėgindamas įžiūrėti menkiausius judėjimo požymius, išduodančius smulkų gyvūnėlį. O tai reiškia, kad kažkuri žmogaus sąmoningumo dalis nuolat lieka pasyvi, nuolat laukia, kas kur nutiks. Grelio sąmonė buvo visiškai kitokia, tiesiog stebuklingai kitokia. Jam nereikėjo "galvoti". Ir todėl jis gyveno absoliučiai realioje Visatoje, kur viskas buvo savotiškai žavu.
Dabar Nialui pagaliau paaiškėjo, kaip vorams pavyko išvystyti tokią milžinišką valios jėgą. Ko nors užsigeidę, jie geisdavo to visa savo esybe. Jeigu tai galėdavo jiems kuo nors pakenkti, instinktas iškart perspėdavo. Vorams nereikėjo "galvoti". Todėl jie naudojosi slaptomis sąmonės galiomis - galiomis, apie kurias žmonės neturėjo beveik jokio supratimo - taip pat natūraliai, kaip atletas naudojasi savo kūno jėga bei vikrumu.
Nialas vos tvardė jį apėmusį susijaudinimą: juk jam ką tik atsiskleidė galybės paslaptis! Štai, pavyzdžiui, leisdamasis į šią kelionę, jis jautėsi labai pavargęs. Dabar, nors kojas tebemaudė, jis suvokė, jog iš tiesų nėra pavargęs. Nuovargis tebuvo iliuzija, sukurta vien jo įsitikinimo, kad jis pavargęs. Pamatęs pasaulį tokį, kokį jį matė jaunasis voras, vaikinas pajuto savyje bundantį pasaulio grožio ir tikslingumo suvokimą, kuris leido jam suprasti vieną esminį dalyką: tik jis pats, ne kas kitas, gali nuspręsti, pavargęs jis ar ne. Vos tik ši mintis susiformavo Nialo galvoje, maudimas kojose dingo, išstumtas energijos antplūdžio.
Ūmai Grelis nusviedė nebaigtą ėsti paukštį į nutekamąjį griovį. Nialas nustebo: ant kaulų buvo dar daug minkštos mėsos. Atsakymas atėjo netrukus: jie artinosi prie bokšto kalvos viršūnėje.
- Tavo tėvas čia dirba?
- Taip, valdove. Tai ir yra oro žvalgybos štabo būstinė.
Bokštas buvo sumūrytas iš juodo akmens, ir todėl žmonės vadino jį Juoduoju bokštu. Ne kokia buvo ir bokšto reputacija: miestiečiai kalbėjo, kad čia kalinami ir netgi kankinami belaisviai. Bokštas, pastatytas kaip miestą juosiančios sienos dalis, tikriausiai buvo skirtas stebėti apylinkes iš viršaus. Kitapus kalvos gynybinė siena, o kartu su ja ir prospektas suko į vakarus aplink senąją miesto dalį. Monotonišką žiemos kraštovaizdį pietų pusėje rausvino besileidžiančios saulės spinduliai; jūra, plytinti ties horizontu, jau skendėjo šešėlyje. Anapus sūrių vandenyno bangų, maždaug už trisdešimties mylių nuo vorų miesto, driekėsi Šiaurės Kaibado dykuma, Nialo tėvynė, šalis, po kurią vėjas išnešiojo jo tėvo pelenus.
Įsitvėręs į metalinį žiedą, Grelis vienu trūktelėjimu atlapojo masyvias duris. Juos pasitiko šaltis ir dulkių kvapas, toks įprastas vorų būstams. Tačiau ore buvo juntamas ir kitas kvapas, kuris iškart pažadino Nialo širdyje graudų ilgesį. Tiesą sakant, tas kvapas buvo ne iš maloniųjų - sumišęs pūvančių augalų ir pašvinkusios mėsos dvokas. O skleidė jį porifidai, primityvūs moliuskai, kurie gamino dujas, iškeliančias į orą vorų balionus. Vos užuodęs specifinę jų smarvę, Nialas gyvai prisiminė savo kelionę į Deltą, kuri baigėsi pažintimi su augalu valdove, nežemiška būtybe, vorų vadinama didžiąja deive Nuada.
Jiedu su Greliu atsidūrė apvalioje patalpoje žemomis lubomis, kurias rėmė akmeninės kolonos. Į antrąjį aukštą vedė siauri laipteliai. Trinktelėjus lauko durims, laiptų viršuje bematant išdygo vyriškis darbiniais drabužiais ir prietemoje įsistebeilijo į įėjusiuosius. Pro praviras duris už jo nugaros plūdo šviesa.
- Ko jums čia reikia?
- Mes atėjome pasikalbėti su ponu Asmaku, - atsakė Nialas.
Tačiau vyriškis, tikriausiai koks prižiūrėtojas, piktai atrėžė:
- Įeiti čionai galima tik su paties Vorų Valdovo leidimu.
Jis atrodė taip karingai nusiteikęs, kad Nialas akimirkai sutriko. Tada iš šešėlio išniro Grelis.
- Prašau pranešti tėvui, kad mes norime jį pamatyti.
Apstulbęs prievaizdas dėbtelėjo į jį, paskui gūžtelėjo pečiais ir grįžo, iš kur atėjęs, užtrenkdamas paskui save duris. Nialas ir Grelis liko beveik absoliučioje tamsoje. Suerzintas tokio nepagarbaus elgesio - juos paliko stypsoti laiptų apačioje lyg kokius nekviestus svečius! - Nialas ryžtingai užlipo laipteliais ir kiek pagrabinėjęs užčiuopė durų rankeną; Grelis, kaip reikalavo etiketas, atsekė iš paskos.
Už durų buvo erdvi, gerai apšviesta patalpa - šviesą skleidė dujiniai žibintai, sukabinti ant kablių sienose. Beveik visą kambarį užėmė milžiniškas apvalus darbo stalas, gal penkiolikos pėdų skersmens; ant jo gulėjo patiestas vorų baliono audeklas; melsvai baltas šilkas švelniai žvilgėjo žibintų šviesoje. Žmonės, stovintys aplink stalą, dygsniavo baliono kraštus. Kitame kambario gale stovėjo didžiulis, sulig suaugusiu žmogumi, stiklinis akvariumas; gleivėtame žalsvame vandenyje, pačiame dugne, tūnojo porifidai - trumpinys iš poriferamephitis. Jų kvapas tvyrojo visame kambaryje - beje, visai dar pakenčiamas kvapas. Specifinį šleikštų dvoką šie moliuskai skleisdavo tik visiškoje tamsoje - pavyzdžiui, baliono viduje.
Žmonės ir toliau sau dirbo, nudelbę akis į stalą, sutelkę visą dėmesį į siuvimą. Bet kai Grelis užtrenkė paskui save duris, arčiausiai stovėjęs vyras šnairom dirstelėjo į įėjusiuosius, o paskui staiga išplėtė akis ir išmetė iš rankų žirkles. Nialas suprato, kad siuvėjas jį atpažino. Jis sutrikęs papurtė galvą ir jau norėjo nusigręžti, bet pavėlavo: žmogelis puolė prieš jį ant kelių.
- Prašau tęsti savo darbą, - pusbalsiu paliepė jam Nialas.
Bet tada pakėlė akis likusieji siuvėjai ir, atpažinę jaunąjį miesto valdovą, visi kaip vienas sukrito ant grindų. Skirtingai nuo vorų, žmonės garbino Nialą ne kaip didžiosios deivės atstovą; tiesiog jie buvo įpratinti aklai paklusti vyresniųjų valiai. Vergovės laikais tarnas, deramai neišreiškęs pagarbos šeimininkui, susilaukdavo pačios griežčiausios bausmės. Neįmanoma buvo per kelis mėnesius išnaikinti įprotį, skiepytą žmonėms ištisus šimtmečius. Todėl Nialas tik susiraukė nebežinodamas, ką dabar daryti.
- Prašau stotis...
Tą akimirką atsilapojo durys, esančios kitame kambario gale, ir ant slenksčio pasirodė prievaizdas. Jis nustėręs įsistebeilijo į klūpančius darbininkus - matyt, pamanė, kad tie šaiposi iš jo - ir net paraudo iš pykčio. Bet paskui taip pat atpažino didžiosios deivės pasiuntinį ir lyg pakirstas susmuko ant kelių. Nialas sumišęs atsikrenkštė.
- Ar ponas Asmakas gali mane priimti?
- Atleiskite man, valdove, - pramikčiojo prievaizdas. - Aš neatpažinau jūsų.
- Gali neatsiprašinėti. Tu dirbai savo darbą.
Nialas perkirto kambarį ir jau norėjo žengti pro duris, už kurių buvo laipteliai, vedantys į viršų. Bet ant slenksčio klūpantis prievaizdas stvėrė jį už rankos.
- Suprantate, valdove, ši vieta laikoma slapta...
- Prašau, užteks apie tai, - griežtai nukirto Nialas ir šiaip taip išlaisvinęs ranką ėmė kopti laiptais aukštyn.
Jaunasis Grelis nusekė iš paskos. Nialas jautė, kad pastarasis įvykis jį gerokai pralinksmino.
Laiptai atvedė juos į erdvią patalpą, kur pūpsojo šūsnys tvarkingai sulankstytų vorų balionų. Tokie pat sandėliai buvo įrengti ketvirtame bei penktame aukšte. Šeštame aukšte stovėjo dešimtys akvariumų su porifidais bei medinių statinių su baltomis į kirmėles panašiomis lervomis, kuriomis buvo šeriami porifidai; jos dvokė dar bjauriau už moliuskus.
O septintojo aukšto laiptų viršuje juos pasitiko stambus voras budelis, oria ir kartu grakščia laikysena primenantis Dravigą. Jis pasitraukė į šalį, leisdamas Nialui praeiti, o tada pagarbiai pritūpė iki pat žemės. Atsakęs į formalų pasveikinimą, Nialas ūmai prisiminė sykį jau matęs vorų oro žvalgybos viršininką. Asmakas dalyvavo Skorbo bendrininkų teisme. Jiedu tiesiogiai nebendravo, tačiau kadangi Nialas buvo įtrauktas į bendrą visų menėje buvusių vorų sąmonę, jis pažino ir kiekvieno iš jų asmenybę. Dabar jis jautėsi taip, lyg susitikęs seną draugą.
Atlikęs visus formalumus, voras pagarbiai laukė, kol prabils žmonių valdytojas.
- Tarėjas Dravigas patarė man pasikalbėti su tavimi, - pradėjo Nialas.
- Man didelė garbė. Kuo galiu būti naudingas?
- Kaip oro žvalgybos viršininkas, tikriausiai gerai pažįsti žemes į šiaurę nuo miesto?
- Daug sykių skraidžiau virš jų.
- Dravigas mano, kad Skorbo žudikai atsidangino būtent iš ten.
- Gali būti, - sutiko Asmakas. - Bet tokia pat tikimybė, kad jie atkeliavo iš pietų, rytų ar vakarų.
- O kaip tu pats manai, iš kur jie?
Voras padarė gestą, žmonių bendravime atitinkantį galvos purtymą.
- Dravigas uždavė man tą patį klausimą. Ir turėjau prisipažinti, kad negaliu į jį atsakyti.
- Dravigas minėjo, jog yra išlikusi legenda apie kažkokį požeminį miestą, - toliau kalbėjo Nialas. - Gal bent numanai, kur jis galėtų būti?
- Neturiu nė menkiausio supratimo. Jei toks miestas iš tiesų yra, jis taip gerai paslėptas, kad mūsų patruliai niekada net neįtarė apie jo egzistavimą.
Nialas prisiminė Dirą, požeminį miestą dykumoje. Išties, aptikti tokį miestą iš oro būtų labai sunku.
- Ar jūsų patruliai skraido prie pat žemės?
- Kartais. Tai labai pavojinga, ypač kalnuose. Būtent taip ir nukrito Skorbas.
- Skorbas nukrito? Gal žinai kur?
- Žinau.
Nialas pajuto užplūstantį jaudulį.
- Ar galėtum mane tenai nugabenti?
- Žinoma.
- Ar toli toji vieta?
- Kelios valandos skrydžio - jei vėjas pučia reikiama kryptimi.
- Ak, taip...
Nialas buvo visai užmiršęs apie vėją. Tiesą sakant, voro balionas galėjo skristi ir prieš vėją: voras valios jėga sukurdavo priešpriešinę jėgą, ir tada balionas judėdavo viduriniu keliu tarp dviejų vektorių. Nialas pats išbandė šį būdą, grįždamas iš Deltos. Bet tai buvo varginantis darbas - tas pats, kas irkluoti valtį prieš srovę.
- Tačiau mums, žinoma, nebūtina laukti palankios vėjo krypties, - nutraukė vaikino mintis Asmakas.
- Nebūtina? - Dabar jau Nialas nieko nesuprato.
- Aš gerai pažįstu tą rajoną ir galiu smulkiai nupasakoti, kaip jis atrodo.
- Jei taip, prašau nupasakoti, - mandagiai atsiliepė vaikinas.
- Teikis sekti paskui mane, valdove.
Taip taręs, Asmakas apsisuko ir nužingsniavo per kambarį link dar vienų aukštyn vedančių laiptų. Nialas, sutrikęs ir suintriguotas, nusekė iš paskos. Durys laiptų viršuje išvedė juos ant plokščio stogo, kurį supo dantytas parapetas. Dangaus mėlynė virš galvos jau patamsėjo, ties rytiniu horizontu ryškėjo pirmosios žvaigždės. Bet kraštovaizdis vakarų pusėje tebesimaudė raudono saulėlydžio atšvaituose. Vėjas nešė nuo kalnų vos juntamą sniego kvapą.
Asmakas nusivedė vaikiną prie šiaurinio stogo krašto. Mėlynose sutemose beveik nesimatė kalnų; tik vakariniai šlaitai atspindėjo besileidžiančią saulę. Nialas atsirėmė alkūnėmis į parapetą, vieną koją įstatęs į ambrazūrą.
Asmakas kilstelėjo priekinę leteną ir parodė kalnų pusėn - šį gestą vorai perėmė iš savo tarnų žmonių.
- Visos šios žemės, kurias matai, priklauso Mirties Valdovui.
Jam kalbant, Nialą apėmė be galo keistas jausmas: tarytum jo kūnas staiga tapo lengvas kaip plunksnelė ir pakilo į orą. Iš netikėtumo vaikinas krūptelėjo ir mėšlungiškai įsikabino į parapetą. Tačiau šaltas akmuo įtikino, kad jis tebestovi ant stogo.
- Maldauju atleisti, - puolė atsiprašinėti Asmakas. - Turėjau perspėti...
Visai sutrikęs Nialas pagaliau suvokė, kad sklendimo iliuziją sukėlė nepaprasta voro įtaigos galia. Vos atsipalaidavęs, jis vėl pasijuto palengva kyląs į orą ir skrendąs virš namų stogų. Iš pradžių vaikino sąmonė tarsi suskilo į dvi dalis, ir viena iš jų dar kurį laiką suvokė ant bokšto stogo stovintį kūną. Bet jau po kelių minučių, pakerėtas apačioje atsivėrusios panoramos, jis užmiršo savo fizinį kūną ir visą dėmesį sutelkė į neįprastą skrydžio jausmą.
O iš tiesų tą jausmą buvo labai paprasta paaiškinti: Asmakas vaizdavo jam įprastą žvalgybinį skrydį - visai taip pat, kaip žmogus nupasakotų žodžiais. Bet kadangi voras kalbėjo ne žodžiais, o vaizdais bei pojūčiais, Nialas jo "pasakojimą" suvokė kaip gyvų paveikslų seką. Dar niekada gyvenime vaikinas taip aiškiai nejuto vienybės su kitos būtybės sąmone - net Skorbo bendrininkų teisme, kai Mirties Valdovas suteikė jam garbę įsijungti į kolektyvinę vorų sąmonę. Tai, kad jis dabar taip lengvai įsijungė į Asmako protą, be abejo, buvo ano potyrio pasekmė.
Nialas regėjo po savimi visą miestą, užlietą saulėlydžio - taip aiškiai, lyg skrisdamas voro balionu. Asmako regimoji atmintis buvo išties nepaprasta. Jis taip tiksliai perteikinėjo vietovės vaizdus, tarsi buvo nufotografavęs juos atmintyje. Tik vos pastebimas raibuliavimas ties horizonto linija išdavė, jog visa tai - voro mintyse atkurti paveikslai. Kalnai tolumoje atrodė taip pat, kaip ir nuo Nialo rūmų stogo. Šiaurės vakarų pusėje, už lėkštų kalvų grandinės, galima buvo įžiūrėti vabalų bombardyrų miestą su styrančiais raudonais bokštais - spirale susuktais kūgiais iš bičių vaško. Sklęsdamas virš upės, kertančios miestą iš rytų į vakarus, Nialas smalsiai pažvelgė į rytus - rytinėse miesto prieigose jam dar neteko lankytis. Upė toje pusėje vingiuodama dingo tarp neaukštų miškingų kalvų. Ant vienos iš tų kalvų, tarp banguojančių medžių viršūnių, stūksojo kažkoks statinys, panašus į senovinę pilį. Nialas parodė ton pusėn.
- Kas ten?
- Griuvėsiai. Ši žemė pilna griuvėsių.
Asmakas atsakė abejingu tonu, tiesiog konstatuodamas faktą, tačiau vaikiną užplūdo melancholijos banga - užteko tik įsivaizduoti, kaip ši šalis atrodė tolimoje senovėje, kai žmonės laikė save neabejotinais pasaulio šeimininkais.
Dabar jie skrido virš vergų rajono, taip žemai, kad galima buvo įžiūrėti gatvėmis zujančių žmonių veidus. Nialas nustebo: kažkodėl visi praeiviai atrodė absoliučiai vienodi, lyg vieno kažkurio žmogaus kopijos. Tik po kurio laiko į galvą šovė atsakymas: vorams visi žmonės atrodė panašūs.
Už vergų rajono plytėjo keli tuščių namų kvartalai, kur kadaise gyveno pasiturintys miestiečiai. Vergams tie namai netiko - juos supo dabar jau brūzgynais virtę sodeliai, kur galėjo slėptis pavojingi plėšrūnai. Todėl toji miesto dalis buvo palikta griūti.
Netrukus jie praskrido šiaurinį miesto pakraštį, ties kuriuo pagrindinis keltas suko į šiaurės vakarus link vabalų bombardyrų miesto. Dar vienas kelias, seniai apleistas, tęsėsi link kalnų ir dingo kažkur ruduose viržynuose, kuriais buvo apžėlę neaukštos kalvų grandinės šlaitai. Anapus tų kalvų prasidėjo tikros girios, kur medžiai buvo taip tankiai sužėlę, kad žemės pro juos nesimatė. Dešinėje tarp medžių viršūnių žvilgėjo vanduo, atspindintis dangaus mėlynę.
- Kas ten?
- Apleistos kasyklos.
- Gal galėtume iš arčiau pasižiūrėti?
Voras paklusniai pasuko į rytus, tarsi keisdamas kryptį ore. Po akimirkos jie pakibo virš užtvindyto mažiausiai mylios pločio karjero - vaizdas kažkuo priminė senąją marmuro kasyklą, kur dabar vabalai bombardyrai rengdavo sprogimų šventes. Kad ir kiek žvalgėsi Nialas, neįžiūrėjo nė vienos upės ar upeliuko, įtekančio į šį milžinišką stovinčio vandens ežerą. Iš šiaurės jį ribojo vertikalus uolinis skardis, smingantis į tamsius vandenis. Tačiau pietinis karjero pakraštys buvo nuožulnesnis, prie pat vandens matėsi net siaura smėlio juostelė. Atidžiau pažvelgęs ton pusėn, Nialas staiga krūptelėjo iš netikėtumo: maždaug už penkiasdešimties jardų nuo kranto, palei seklumą, ant bangų plūduriavo rudos ežero žolės plotas. Iš pirmo žvilgsnio žolė buvo labai panaši į tą, iš kurios buvo nupintas kilimėlis, Nialo rastas nusikaltėlių slėptuvėje. Vaikinas bandė geriau įsižiūrėti, tačiau vaizdas ėmė raibuliuoti - voro atmintyje neišliko smulkesnių detalių.
- Ar kada buvai nusileidęs prie ežero? - paklausė Nialas Asmako.
- Ne. Nebuvo reikalo ten leistis.
Nialas prisiminė, kad vorai budeliai prisibijo vandens. Štai ir dabar Asmakas apsuko nemažą lankstą palei krantą, kad tik nereikėtų skristi virš tamsios gelmės.
Po to jie ir vėl nusklendė link kalnų. Iš pradžių teko perkirsti dykvietę, panašią į pelkyną; rudo vandens grioviai, rudi šiurkščios raistų žolės kupstai ir ryškiai žalios augmenijos ploteliai daug kuo priminė Deltą. Dykvietė perėjo į retu mišku apaugusią aukštumą, kur kreivi nugeltę medeliai kabinosi šaknimis į akmenuotą žemę. Čia prasidėjo kalnai: žaliuojančios pašlaitės netrukus virto pilkos uolienos bei žvirgžduotų griūčių šlaitais, kurie kilo į dangų bemaž statmenai ir galiausiai tirpo rūke. Voras trumpam paniro į juodą lietaus debesį, ir Nialas pajuto ant veido vandens lašelius; bet kai pakėlė ranką juos nubraukti, paaiškėjo, jog veido oda sausa.
Migla pralėkė pro šalį, o paskui staiga išsisklaidė akinančioje saulės šviesoje. Apačioje atsivėrė kvapą gniaužiantis reginys: gilūs slėniai, kai kurie netgi pereinantys į lygumas kitoje kalnų grandinės pusėje, pliki uolėti skardžiai, apsikaišę peilio aštrumo akmens iškyšuliais, ir veržlios baltos upės, šniokščiančios žemyn kalnų šlaitais, o paskui vingiuotomis vagomis sutekančios į dangaus žydrumo ežerėlius įdubose tarp uolų. Skrisdamas virš vieno iš tokių ežerėlių, Nialas įžiūrėjo netgi rudą dumblą dugne - vanduo buvo skaidrus kaip krištolas.
Kalnų pašlaitėse žaliavo miško ploteliai, kur ne kur pasitaikydavo apgriuvusių pastatų. Štai vienas jų, su aukštu varpinės bokštu, atkakliai nepasiduodančiu stichijoms, buvo panašus į senovinį vienuolyną; kitas priminė sugriautą tvirtovę. O plačioje lygumoje tarp dviejų kupolo pavidalo kalnų buvo išlikę netgi nedidelio miesto griuvėsiai. Nialą, suprantama, iškart pagavo smalsumas, ir voras paslaugiai priartino vaizdą, leisdamas vaikinui iš arčiau apžiūrėti jį sudominusį objektą. Nialas išvydo po savimi namus be stogų ir visokiausiu šlamštu užverstas gatves: be abejo, miestelis jau daugelį amžių buvo negyvenamas. Kadaise jis buvo įtvirtintas - pastatus juosė žemės pylimas su akmeniniais apžvalgos bokšteliais. Atidžiau įsižiūrėjęs, vaikinas pamatė, kad daugelio namų sienos aprūkusios, stogų sijos apanglėjusios. Palei upę, kertančią miestelį, juodavo apdegusių valčių karkasai. Netoliese pakrantės dumble kažkas baltavo. Iš arčiau pažiūrėjus paaiškėjo, kad tai žmogaus krūtinės ląsta; o už kelių pėdų smėlyje stirksojo ir kaukolė.
- Ar šis miestelis turi kokį nors pavadinimą? - paklausė Nialas voro.
- Žmonės vadina jį Sibila - savo mėnulio deivės vardu.
- Kas jį sugriovė?
- Nežinau. Tai atsitiko didžiojo žmonių ir vorų karo laikais, prieš daug metų iki mano gimimo.
- O ką apie tai sako jūsų metraščiai? - neatlyžo vaikinas.
- Metraščiai? Nežinau tokio žodžio.
Išgirdęs tai, Nialas pagaliau suprato, kodėl vorai negali net apytiksliai nurodyti, kur reikėtų ieškoti raganiaus karalystės. Kitaip negu žmonės, jie neturėjo nei legendų, nei tradicijų, kuriose būtų įamžintas praeities įvykių atminimas. Be to, dabar Nialas savo akimis įsitikino, kad šiose plikų uolų ir dykų viržynų platybėse aptikti įėjimą į požeminį miestą praktiškai neįmanoma - net jeigu šios užduoties imtųsi visas milijonas oro žvalgų. Vorams ištisus dešimtmečius nepavyko rasti požeminio Diros miesto, nors jo piemenys kasdien išgindavo į ganyklas ožkas bei skruzdės, rizikuodami būti pastebėti. O šiuose ūkanotuose kalnuose su begale urvų bei uolinių iškyšulių pasislėpti buvo kur kas lengviau negu lygutėlėje dykumoje ant didžiojo sūriojo ežero krantų.
- Gal galėtume pakilti aukščiau? - paprašė Nialas.
- Be abejo.
Po akimirkos jis jau žvelgė į tą patį kraštovaizdį mažiausiai iš dešimties tūkstančių pėdų aukščio. Dabar aiškiai matėsi, kad kalnų grandinė, panaši į milžinišką stuburkaulį, tęsėsi šiaurėn ir galiausiai suko į šiaurės rytus. Jos kairėje ir dešinėje plytėjo plokščios lygumos, kurios driekėsi iki pat jūros. Rytinėje lygumoje, iš šiaurės apribotoje lėkštų kalvų, buvo gausu ežerų bei upių. Iš tokio aukščio matėsi, kad kalnyną-stuburkaulį dviejose vietose skersai kerta gilūs slėniai; artimesnysis iš jų buvo maždaug už dešimties mylių.
Asmakas parodė kaip tik į tą slėnį.
- Štai čia baigiasi Mirties Valdovo valdos. Šią vietą mes vadiname Mirusiųjų Slėniu.
- O kas nustatė tokią valdų ribą?
- Mirties Valdovas, suprantama.
- Ar kada buvai nuskridęs anapus jos? - kamantinėjo toliau vaikinas.
- Tik porą mylių. Toliau skristi nėra jokio reikalo.
Nialas nesunkiai atspėjo, kuo pagrįsta tokia Asmako nuostata. Kalnai kitapus Mirusiųjų Slėnio atrodė dar grėsmingesni ir atšiauresni už tuos, kurie liko įpiečiau.
- Prašau, nunešk mane prie pat Mirties Valdovo žemių ribos.
Pralėkę tas kelias mylias minties greičiu, jie akimirksniu atsidūrė virš plataus žalio slėnio, kurio viduryje telkšojo siauras ežeras; iš abiejų ežero galų ištekėjo po upę. Sprendžiant iš uolinių skardžių, smingančių į daugiau kaip tūkstančio pėdų aukštį, Mirusiųjų Slėnį pragraužė kadaise pro čia slinkę ledynai. Bet Nialo dėmesį pirmiausia patraukė ne skardžiai, o mūrinė siena, kertanti plokščią lygumą kiek šiauriau ežero. Nialas pirmąkart gyvenime regėjo tokią sieną. Ji buvo pilkšvai žalia, aplinkinio kraštovaizdžio spalvos, ir tęsėsi nuo pat jūros kranto vakaruose link lygumos rytuose, kur galiausiai dingo iš akių. Sienos paviršius buvo vientisas: nei vartų, nei kokių kitokių angų. Pajutęs Nialo susidomėjimą, Asmakas ėmė palengva leistis, ir netrukus jie atsidūrė ant pačios sienos viršaus. Siena buvo sukrauta iš aptašytų akmens plokščių, sutvirtintų tarpusavyje lyg ir kokiu cementu. Plokščią maždaug dvidešimties pėdų pločio taką sienos viršuje iš abiejų pusių ribojo neaukšti parapetai. Pietinė sienos pusė buvo nuožulni, o šiaurinė, mažiausiai aštuoniasdešimties pėdų aukščio, stačiu kampu smigo į lygumą apačioje. Kas keli šimtai metrų stūksojo kvadratiniai bokšteliai, iškilę virš sienos per kokį tuziną pėdų. Jiedu su Asmaku stovėjo kaip tik šalia vieno iš tokių bokštelių. Matėsi, kad tai lyg ir koks sargybos postas su skliautuotu praėjimu per vidurį. Kaip ir visa siena, statinys dvelkė grėsminga jėga.
- Kas pastatė šią sieną?
- Nežinau. Kalbama, kad ji buvo čia jau iki vorų atėjimo. Galbūt ją sumūrijo štai tų būstų gyventojai.
Pasekęs akimis voro žvilgsnį, Nialas išvydo keistus statinius pačiame akmens skardžio viduryje. Nenuostabu, kad jis jų anksčiau nepastebėjo: pilkšvai melsvi - uolienos spalvos - namai buvo iškirsti pačiame kalne. Jų ten buvo dešimtys ar net šimtai. Nialas pajuto, kaip nugara perbėgo šiurpas.
- Gal tai ir yra raganiaus miestas?
Bet voras atsakė neigimo gestu.
- Tikrai ne. Čia jau daug amžių niekas negyvena.
Nialas ilgai žvelgė į slėnį apačioje. Net ežero vaizdas kėlė šiurpą. Statūs krantai smigo į vandenį, kurio juodas paviršius bylojo apie neįsivaizduojamą gelmę. Sakytum, kadaise galingas žemės drebėjimas praplėšė toje vietoje žemės plutą, o paskui įtrūkis pamažu prisipildė vandens.
- Tai kurgi nukrito Skorbas?
- Štai ten, Pilkuosiuose Kalnuose, - parodė voras į šiaurinius kalnus.
Tą pačią akimirką perspektyva pasikeitė - Nialas išvydo tuos kalnus tiesiai po savimi. Ši kalnų grandinės dalis atrodė dar rūstesnė ir neprieinamesnė negu jos pietiniai šlaitai. Vienos viršukalnės buvo smailios lyg adatos, kitos - kūgiškos lyg vulkanų kupolai. Tiesiog fantasmagoriškas peizažas, nė iš tolo nepanašus į kalnus Šiaurės Kaibado dykumoje, kur Nialas praleido vaikystę.
Asmakas parodė į aukštą plokščiakalnį tarp dviejų smailių .snieguoti) viršūnių. Kalno paviršius, nusėtas uolų skeveldromis, atrodė dykas ir nesvetingas.
- Ar Skorbas pasakojo, kaip įvyko nelaimė?
- Taip. Sakė, kad pateko į audrą ir nebegalėjo suvaldyti baliono.
Nialas įsižiūrėjo į atvirą kraštovaizdį.
- Kas nutiko balionui?
- Suplyšo, užkliuvęs už uolų.
Tuo buvo nesunku patikėti: kai kurių uolų smaigaliai atrodė aštrūs lyg skustuvai.
- Bet kur Skorbas nukišo balioną?
Nialo klausimas privertė Asmaką susimąstyti. Iš tiesų tokioje atviroje vietovėje aiškiai matytųsi sudraskyto baliono liekanos - net ir iš tūkstančio pėdų aukščio.
- Neprisimenu, kad būčiau jį matęs, - pagaliau prisipažino voras.
Ūmai Nialas prisiminė žiūrįs ne į tikrą plokščiakalnį, bet į plokščiakalnio vaizdą voro atmintyje. Jis nusijuokė iš savo užmaršumo.
- Atleisk. Kvailai paklausiau.
Bet Asmakas atsakė netgi labai rimtai:
- Tu teisus. Nė vienas iš patrulių nepranešė pastebėjęs sudraskytąjį balioną. Tačiau kodėl Skorbas turėjo meluoti?
- Galbūt jis ir nemelavo. Gal kažkas paslėpė balioną, kad mes nesužinotume tikslios katastrofos vietos.
- Kas? Raganius?
- Gali būti.
Voras iškart suprato užuominą.
- Manai, kad Skorbas buvo išdavikas?
- Manau, kad Skorbas nukritęs pateko į raganiaus rankas. Ar jis kada minėjo, kas jam nutiko čia, kalnuose, po to, kai nukrito?
- Sakė, kad krisdamas susižeidė ir pasislėpęs kažkokioje priedangoje pralaukė, kol baigėsi audra. Jis iš tiesų susiluošino dešiniąją priekinę leteną - pats mačiau.
Nialas ilgai žiūrėjo į mįslingą peizažą, plytintį priešais jį - į masyvią sieną, kuri tęsėsi kiek akys užmatė abiejomis kryptimis, negyvenamą miestą, iškirstą kalno šlaite, ir į nykstančius tolumoje ūkanotus kalnus su snieguotomis viršūnėmis. Atkakliai piršosi mintis, kad šis akmeninis miestas, ko gero, ir yra vartai į raganiaus karalystę. Žmonės, įstengę iškirsti namus kietoje uolienoje, tikriausiai galėjo ir po žeme pasikasti.
Tačiau Asmakas, perskaitęs jo mintis, gestu išreiškė nepritarimą.
- Toks darbas ne žmonių jėgoms, net jeigu jie triūstų tūkstantį metų.
- Netgi tų žmonių, kurie sugebėjo pastatyti šitokią sieną?
- Siena - ne toks jau sunkus uždavinys. Reikia tik turėti pakankamai vergų. Tačiau įsirausti į kalno gelmes įstengtų nebent milžinai.
Asmakas iliustravo savo teiginį ryškiu paveikslu, pabrėžiančiu tokio uždavinio mastą: gigantiški vorai (taip jis įsivaizdavo milžinus) kaltais trupina kietą uolieną, o visa armija vergų gabena skeveldras kuo toliau, kad jos neišduotų požeminio miesto buvimo vietos.
Nialas pasisuko į vakarinę kalno pašlaitę.
- Tada kur galėtų būti raganiaus miestas? Tu šiuos kalnus pažįsti geriau negu kas kitas. Ar yra čia kokia nors vieta, kuri galėtų tarnauti įėjimu į požemio karalystę?
- Aš tokios nežinau.
Nialas dar kurį laiką įdėmiai žvelgė į snieguotą kalnų peizažą, tarsi mėgindamas žvilgsniu išplėšti iš jo paslaptį. Asmakas pagarbiai laukė, pasiruošęs atsakinėti į tolesnius klausimus, nors buvo įsitikinęs, kad nieko daugiau negali pasakyti. Ir Nialas tai pajuto.
- Dėkoju tau, vade, - galiausiai pratarė Nialas.
Vos tik jis taip pasakė, voras paleido Nialo vaizduotę iš savo sąmonės gniaužtų, ir tą pačią akimirką vaikinas atsitokėjo stovįs ant plokščio apžvalgos bokšto stogo.

Buvo taip tamsu, kad iš pradžių Nialas pamanė atsidūręs kažkokiame šaltame rūsyje. Bet paskui pajuto vėjo dvelkimą, pamatė žvaigždes juodame dangaus skliaute. Jis net krūptelėjo iš netikėtumo: pasirodo, jau naktis! Jo nepaprastoji kelionė mintimis užtruko daugiau kaip valandą. Kai sąmonė galutinai sugrįžo į tikrovę, vaikinas pajuto, kad ranka, kuria jis rėmėsi į parapetą, visiškai nutirpusi. Nialui atsitiesus, ji bejėgiškai nusviro, varstoma tūkstančio adatų. Bet visais kitais atžvilgiais jis jautėsi puikiai, net veidas nešalo, nors ir svilinamas žvarbaus vėjo.
Voras pastebėjo jo sutrikimą, tačiau iš mandagumo nedrįso klausinėti.
- Vėjas šaltas, bet man šilta, - paaiškino vaikinas.
Voro reakcija, atitinkanti išplėstas iš nuostabos žmogaus akis, leido Nialui suprasti, kad jo pastaba vorui visiškai nieko nesako. Bet kodėl? Atsakymas atėjo netrukus. Tiesiog vorai, turėdami tokią stiprią valios jėgą, nežinojo, kas yra šaltis; nukritus oro temperatūrai, jie valios pastangomis paprasčiausiai pagreitindavo kraujo cirkuliaciją savo kūne. Kadangi Nialas buvo prisijungęs prie Asmako sąmonės, voro valios pastanga paveikė ir jo kūną.
Kai akys įprato prie tamsos, vaikinas pastebėjo Grelį, tebestovintį už kelių pėdų nuo jų - tokia pat poza, kokia sustingo prieš valandą, visiems trim užlipus ant stogo. Ir Nialas eilinį kartą nusistebėjo išties neišsenkančia vorų kantrybe.
Tačiau nakties vėsa jau ėmė skverbtis į kūną. Nialas apsisuko ir pirmas ėmė leistis laiptais žemyn.
Kambarys, kur darbavosi siuvėjai, dabar buvo tuščias. Žmonės jau seniai išsivaikščiojo po namus. Balionas, kurį jie siuvo, gulėjo kambario kampe, tvarkingai sulankstytas. Kadangi kėdžių čia nebuvo, Nialas nuėjo ir atsisėdo ant jo.
- Tu skridai su mumis? - paklausė jis Grelio.
Tas iš pradžių sutriko, bet paskui suprato, ką norėjo pasakyti Nialas.
- Taip, valdove.
Na, žinoma, susiprotėjo Nialas. Juk tikrovėje jokio "skrydžio" nebuvo. Tiesiog Asmakas pasakojo jam, kaip atrodo žemės į šiaurę nuo miesto, telepatijos pagalba itin vaizdžiai pateikdamas informaciją. O Grelis, kaip ir bet kuris normalus vaikas, "klausėsi" pasakojimo.
- Ar esi kada skridęs voro balionu? - vėl paklausė jauniklio Nialas.
- Tik sykį, kai buvau dar mažas. Tėvas pasiėmė mane į žvalgybinį skrydį virš kalnų. - Grelis mintimis perdavė šiaurinių kalnų vaizdą.
- Jei tau reikėtų rasti raganiaus karalystę, kur ieškotum?
Nialas suvokė, kad klausimas sunkus, todėl labai nustebo, kai jaunasis voras atsakė net nesusimąstęs:
- Kalnų papėdėje.
Tai buvo įdomi mintis. Pats Nialas galvojo apie kokio nors užgesusio ugnikalnio kraterį arba miestą, iškirstą kalno šlaite.
- Kodėl būtent papėdėje?
Greliui buvo sunku paaiškinti, todėl jis tiesiog perdavė mintimis upės, įtekančios į kalno vidurį, vaizdą. Nialas pasisuko į Asmaką.
- Ar žinai tokią vietą?
- Ne, valdove. Bet, tiesą pasakius, niekada nesu buvęs anapus didžiosios sienos. Gal duoti patruliams nurodymą patyrinėti žemes toliau į šiaurę?
Kiek pagalvojęs, Nialas papurtė galvą.
- Ne. Priešas gali suprasti, kad mes jo ieškome.
Asmako pasiūlymas vėl nukreipė jo mintis į didžiąją sieną. Kas ir kada ją pastatė? Ar galima laikyti atsitiktinumu tai, kad Skorbo balionas nukrito taip arti jos?
- Kaip manai, gal Mirties Valdovas žinos, kas pastatė tą sieną?
- Ne, valdove.
- Kaip gali būti tuo tikras?
Asmakas perdavė atsakymą viena vienintele koncentruota mintimi, bet tokia sudėtinga ir iškalbinga, kad išreikšti ją žmonių kalba būtų buvę neįmanoma. Tuo minties energijos pliūpsniu jis tarsi nušvietė iš vidaus vorų proto sandarą: gyvą domėjimąsi visais gyvais padarais ir visišką abejingumą tokiems negyviems objektams, kaip sienos. Jis net nebandė slėpti to fakto, kad vorų domėjimasis gyvais padarais pagrįstas mitybos rūpesčiais, taip pat tuo, kokį malonumą jie jaučia, siurbdami į save aukos gyvybės energiją. Paminėjo ir tai, kad gyvybinės energijos kaupimas yra pagrindinė vorų evoliucijos varomoji jėga. Žmonėms maistas tėra cheminė substancija, palaikanti jų gyvybę; vorams maistas - tai pačios gyvybės šaltinis. Visą šią informaciją ir dar daug kitų dalykų Asmakas perdavė Nialui tiesiai į smegenis, ir Nialas kaip niekad aiškiai suvokė, kokia visgi skurdi yra žmonių kalba ir koks turiningas vorų tarpusavio bendravimas.
- Bet argi tarp jūsų nėra nė vieno, kas saugotų žinias apie praeitį? - paklausė Nialas Asmako.
- Žinoma, yra, - užtikrino tas. - Bet tik apie mūsų, vorų, rasės praeitį.
- Bet juk didžioji siena tikriausiai ir yra jūsų istorijos dalis.
- Kaip tai suprasti, valdove?
Nialas nejučia pasigailėjo nesugebąs perduoti savo minčių vienu koncentruotu pliūpsniu.
- Didžiąją sieną, be abejo, pastatė žmonės. Sutinki su tuo?
- Žinoma.
- Bet kokie žmonės? Tiems, kurie gyveno žemėje prieš pat vorų atėjimą, tokių įtvirtinimų nereikėjo. Jie turėjo skraidančias mašinas, kuriomis lekiojo lyg paukščiai, ir ginklus, kurie galėjo paversti dulkėmis net ir storiausius mūrus.
- Bet argi žmonės visada turėjo tokią tobulą techniką?
- Ne. Senovės žmonės statė daug visokių sienų. Bet dabar iš jų belikę vien griuvėsiai. O ši siena atrodo dar visai sveika, tarsi išmūryta ne taip seniai.
- Žmogaus protas iš tiesų nepaprastai skvarbus, - nusistebėjo Asmakas.
Jo pastaba priminė Nialui, koks ribotas šiuo atžvilgiu voro protas: kad ir kokie sumanūs bei įžvalgūs buvo vorai, loginis mąstymas buvo jiems svetimas.
- Kas tie vorai, žinantys jūsų rasės istoriją?
- Žymiausieji praeities valdovai: Chebas Galingasis, Kvizibas Išmintingasis, Gribas Klastingasis, Kasibas Karingasis...
- O gyvųjų tarpe?
Stojo neilga pauzė - Asmakas ieškojo tinkamo žodžio. Galiausiai jis trumpai pratarė:
- Jų žinojimas gyvas.
- Bet kaip man iš jų gauti žinias?
- Susitikus su jais.
Nialas apstulbo.
- Kaipgi?
Klausimas pastebimai sutrikdė vorą, tarytum jis nesuprato, ką turi omenyje Nialas.
- Tu pageidauji padaryti tai dabar pat, valdove?
- Jei galima, - neryžtingai atsiliepė vaikinas.
- Tu šio miesto valdovas, tau viskas galima, - atsakė Asmakas.
- Tada norėčiau pasikalbėti su vorais, išmanančiais jūsų rasės istoriją.
Asmakas tūptelėjo pusiau sulenktomis kojomis, simboliškai išreikšdamas paklusimą. Tada pasuko link durų, mostelėjęs Nialui sekti iš paskos.
Leisdamasis laiptais į pirmąjį aukštą, Nialas jautėsi ne itin smagiai. Jis įtarė, kad savo klausimais sukėlė kažkokį nesusipratimą, kurio esmės ir pats nesuprato. Tačiau Asmako laikysenoje ir elgesyje buvo kažkas, kas smarkiai suintrigavo vaikiną. Jo nuostaba dar labiau išaugo, kai pirmajame aukšte Asmakas, užuot patraukęs tiesiai link pagrindinio išėjimo iš pastato, pasuko į dešinę ir ėmė leistis žemyn į rūsį. Nialas atsidūrė visiškoje tamsoje ir galėjo sekti paskui savo vadovą tik prisilaikydamas sienos. Staiga laipteliai pasuko dešinėn, ir Nialas, visai to nesitikėjęs, suklupo. Nuo kritimo jį išgelbėjo Grelis, priekine letena sugriebęs už juosmens. Asmakas iškart suprato jo sunkią padėtį ir pasiūlė savo pagalbą. Tamsa bematant prasisklaidė, išstumta blausaus švytėjimo, kuris leido Nialui matyti sienas ir laiptų pakopas. Praėjo kelios minutės, kol jis sumojo, jog aplinkui vis dar taip pat tamsu; tiesiog voras mintimis perdavinėjo jam aplinkos vaizdą, visai kaip "skrydžio" metu.
Nialas manė, kad Asmakas veda jį į kažkokį bokšto rūsį ar požemį. Tačiau laiptai ir posūkiai dešinėn vis nesibaigė. Kai jie pagaliau pasiekė apatinį aukštą, Nialo paskaičiavimu, atstumas nuo jo iki žemės paviršiaus turėjo būti bemaž lygus paties bokšto aukščiui.
Tunelis, kuriame jis atsidūrė, buvo maždaug šešių pėdų pločio ir septynių pėdų aukščio. Gaubtos lubos ir sienos buvo išmūrytos netašytais akmenimis. Aukštaūgiui Asmakui teko ropoti, pilvu prisispaudus prie žemės; taigi piršosi išvada, kad šis tunelis buvo statytas ne vorų ir ne vorams.
Maždaug už dešimties žingsnių koridorių užtvėrė masyvios medinės durys, sutvirtintos kaltos geležies juostomis. Jiems prisiartinus, pasigirdo atšaunamų skląsčių žvangėjimas. Durys atsilapojo; už jų stovėjo rudas vilkinis voras, kuris akimirksniu prisiplojo pilvu prie grindų priešais Asmaką. Vorai išreiškė vienas kitam pagarbą - jie visuomet skrupulingai laikėsi formalumų, - o tada sargybinis atsitraukė į nišą sienoje, leisdamas jiems praeiti. Akimirkai Nialui pagailo to voro, priversto valandų valandas stovėti sargyboje šaltame, tamsiame požemyje. Paskui jis prisiminė, kad visus vorus mieste siejo bendra sąmonė, todėl joks voras niekuomet nesijautė vienišas. Gailėtis reikėjo žmonių, ne vorų.
Oras požemyje buvo drėgnas, trenkė pelėsiais. Suprantama, čia buvo labai šalta, tačiau bent jau dėl to Nialui nereikėjo jaudintis - nuolatinis ryšys su Asmako sąmone palaikė jo kūne malonią šilumą, kokia atsiranda šaltą žiemos dieną energingai mankštinantis.
Be to, nors priešakyje žingsniuojančio voro kūnas užstojo jam vaizdą, Nialas galėjo "matyti" toli į priekį. Didžiausią nuostabą jam kėlė tas faktas, kad Asmakas žinojo kiekvieną šio tunelio colį; voras perdavinėjo vaikinui tokį tikslų, detalų vaizdą, kad tam susidarė įspūdis, jog iš tiesų viską mato savo akimis. Kai kur sienos buvo aptrupėjusios, ant grindų gulėjo išvirtusios akmens plokštės. Vienoje vietoje įdubusios tunelio lubos buvo paremtos mediniais stulpais, dar vienas rąstas gulėjo skersai grindų, prilaikydamas tuos stulpus. Asmakas užtikrintai peržengdavo visas kliūtis. Kiek tolėliau koridorių kirto žemesnis tunelis, einantis žemyn, ir grindinį čia dengė kažkoks gleivėtas puvėsiais dvokiantis skystis. Perspėtas Asmako, Nialas atsargiau žengė slidžiu paviršiumi ir sėkmingai įveikė kliūtį.
Iki šiol Nialas tik iš šalies stebėjo voro sąmonės būsenas. Tai, ką Asmakas jam perdavinėjo, jis suvokė aiškiau negu žmogaus balsą, tačiau iš esmės tokiu pat būdu. Dabar, leidęs sau atsipalaiduoti, vaikinas netikėtai pajuto, kad jo sąmonė persipynė su voro sąmone, ir jau sunku pasakyti, kur prasideda jo jutimai, kur baigiasi Asmako. Tai buvo išties stulbinantis potyris. Visų pirma voro sąmonė buvo tiek kartų "stipresnė", kad Nialas beveik skausmingai aiškiai suvokė žmogaus proto netobulumą. Dabartinę jo būseną dar buvo galima palyginti su ta, kurią jis pasiekdavo, naudodamasis minčių veidrodžiu. Minčių veidrodis sustiprindavo valios jėgą, tačiau sekindavo fizines jėgas. O voro sąmonė buvo kupina nesenkančios galios, kurios šaltinis slypėjo paties voro gyvybingume ir imlume aplinkiniam pasauliui. Visa tai buvo išties nuostabu, tačiau Nialas per daug nesusižavėjo naujuoju potyriu. Mat voro sąmonė buvo pernelyg tiesmuka, pernelyg praktiška; ji negalėjo patenkinti gilesnių, sudėtingesnių pojūčių alkį...
Nialo apmąstymus nutraukė netikėtas suvokimas, jog tunelis, kuriuo jie dabar ėjo, buvo jau ne žmonių statytas. Takas buvo platesnis, o sienos abipus tako buvo baltos, veikiausiai kreidinės ar klintinės. Gruoblėtos akmeninės grindys daugelyje vietų buvo kiek palygintos. Maždaug už šimto žingsnių tunelis dar labiau praplatėjo, ir jie atsidūrė galerijoje, kur lubas rėmė įvairiausių formų balto akmens kolonos. Nialas jau neabejojo, kad šiuos požeminius labirintus kažkurioje tolimoje geologinėje eroje išgraužė vanduo. Duobėtose grindyse tebetelkšojo negilios vandens balutės. Sykį jiems teko perbristi per griovį, kur vandens buvo iki blauzdų; jis buvo šaltas kaip ledas. Nuo lubų taip pat tiško vanduo, ir lašų papsėjimas tyloje aidėjo nepaprastai skambiai.
Trijulė ėjo jau bemaž pusvalandį, taigi, Nialo apskaičiavimu, turėjo nukeliauti jau daugiau kaip dvi mylias. Jis nejučia ėmė spėlioti, kuria gi kryptimi jie eina, ir Asmakas, "nugirdęs" klausimą, tuoj paaiškino, kad į rytus. O jei taip, dabar jie buvo kažkur po "pramonine zona".
Maždaug po dešimties minučių jo ausis pasiekė kitas garsas, lyg ir koks tolimas ūžimas. Garsas vis artėjo, ir netrukus Nialas suprato, kad tai šniokščia vanduo. Nepaisant gerokai pakilusio gyvybinio tonuso, jis sunkiai tvardė stiprėjančią nervinę įtampą. Ne dėl to, kad nepasitikėjo Asmaku. Tai buvo instinktyvi nežinomų pavojų baimė. Todėl vaikinui prireikė nemažų valios pastangų, kol pagaliau įtikino save, jog Asmakas neleis, kad jam nutiktų kas bloga.
Po minutėlės vandens ošimas peraugo į griaustinio dundesį, ir jie atsidūrė ant plačios upės kranto. Srovė buvo labai veržli, tačiau juodas vandens paviršius atrodė lygutėlis - tik nežymus raibuliavimas išdavė tėkmės greitį. Nialas lengviau atsikvėpė, išvydęs per upę nutiestą tiltą su turėklais iš abiejų pusių. Tiltas, suvirintas iš metalo lakštų, buvo toks žemas, kad einant juo vanduo beveik skalavo kojas. Upės viduryje vandens šniokštimas buvo tiesiog kurtinantis, ir Nialas pagalvojo, ar tik už kokio ketvirčio mylios nėra žemyn garmančio krioklio. Asmakas taip pat pastebimai nervinosi; kaip ir visi vorai budeliai, jis iš prigimties bijojo vandens.
Kitoje upės pusėje požemio vaizdas pasikeitė: baltą uolieną pakeitė tamsus granitas. Ir ėjo jie jau nebe tuneliu, bet kažkokiu įtrūkiu granito kloduose, tikriausiai atsiradusiu dėl žemės drebėjimo. Nuo šios minties Nialą ir vėl pervėrė šiurpas. Akmeninės grindys po kojomis nuožulniai leidosi kairėn, ir žengti reikėjo atsargiai, kad nepaslystum. "Takas" vingiavo ir sukiojosi tarp vientisų granito skardžių. Netrukus vandens ūžimas liko už nugarų, ir trijulė vėl žingsniavo tyloje, kurioje Nialo žingsniai dundėjo grėsmingai aidžiai; vorai, suprantama, žengė tyliai kaip katės.
Pajutęs Asmako įtampą, Nialas suprato, kad žygio tikslas jau nebetoli. Visai nesunku buvo sužinoti, koks gi tas tikslas - tereikėjo tik pašniukštinėti po Asmako sąmonę. Tačiau Nialas nujautė, kad vorui nepatiktų toks besaikis smalsumas.
Uoliniai skardžiai abipus tako vis artėjo vienas prie kito, kol galiausiai susijungė viršuje, sudarydami virš keleivių galvų smailą arką. Takelis po kojomis, be abejo, buvo kiek pagludintas; tačiau uoliena buvo tokia kieta, kad visai išlyginti taką buvo neįmanoma, todėl Nialas pėdino pirmyn atsargiais žingsniukais, baimindamasis išsisukti koją. Grelis bei Asmakas dėl to nekvaršino sau galvų: turėdami tiek kojų, jie ir norėdami nebūtų galėję suklupti. Tačiau tuneliui žemėjant ir siaurėjant, abiem vorams teko ropoti, beveik prisispaudus pilvais prie žemės. Vienoje vietoje plyšys tarp sienų buvo vos jardo pločio. Ten net ir Nialui teko palenkti galvą, kad netrinktelėtų pakaušiu į lubas, o Asmakas tik vargais negalais prasispraudė tarp uolų. Nialas jau pradėjo būgštauti, kad granito masė tuoj susivers ir jį sutraiškys, kai tunelis staiga praplatėjo ir baigėsi.
Jie atsidūrė didžiuliame urve su mažiausiai penkiasdešimties pėdų aukščio lubomis. Kad ir kiek žvalgėsi Nialas, kito išėjimo iš čia nepastebėjo; tai buvo pati tikriausia aklavietė. Bet urvo dydį jis suvokė tik todėl, kad "matė" jį per Asmako sąmonę. Mat čia, kaip ir Vorų Valdovo sosto menėje, kabėjo tiek storiausių voratinklių, kad net galinga šviesa nebūtų įstengusi pro juos prasiskverbti. Nuo sienų iki grindų leidosi plačios vorų šilko užuolaidos; dar kitokie tinklai, sumegzti iš lynų storumo gijų, dengė lubas. Bet jie gerokai skyrėsi nuo tų nerūpestingai suregztų tinklų, sudarančių baldakimus virš daugelio vorų miesto gatvių. Nialas iškart pajuto, kad šie tinklai nuausti meniškai, išmoningai ir kad keista jų simetrija voro protui turi kažkokią ypatingą reikšmę. Skirtingai nuo dulkinų voratinklių Mirties Valdovo rūmuose, šie buvo naujutėlaičiai, lipnūs. Jie netgi skleidė vos juntamą specifinį šviežių voro šilko gijų kvapą, panašų į augalų syvų kvapą. Ši ola, suprato Nialas, tai vorų šventovė, o voratinkliai - savotiški gobelenai, kurių audimas yra tam tikra ritualinė apeiga.
Tylus šnarėjimas virš galvos bylojo, kad ten, tarp tinklų, slepiasi vorai. Asmakas, gerai pažįstantis olos interjerą ir telepatiškai jaučiantis visų čia esančių vorų buvimą, tarsi apšvietė olą pilkšva šviesa, ir Nialas pakankamai aiškiai matė viską aplinkui. Jis jautė, kad vorai, tūnantys tarp tinklų, dar visai jauni, kai kurie net už Grelį jaunesni, o iš viso jų ten yra apie tuziną. Jų amžių išdavė susijaudinimo impulsai, kuriuos jie nejučia ėmė skleisti, vos tik trys pašaliniai asmenys sutrikdė jų vienatvę. Suaugęs voras lengvai užgniaužtų tuos signalus. Be to, Nialas labai aiškiai juto voriukų smalsumą, susijusį būtent su jo asmeniu.
Asmakas kelias minutes stovėjo tylėdamas - matyt, laukė, kol nurims emocijų šurmulys. Vorai niekuomet neskubėjo sveikindamiesi - to reikalavo ne tik jų instinktai, bet ir garbės supratimas. O Nialas tuo tarpu, pasinaudojęs proga, ėmė dairytis po olą.
Pirmiausia jis pastebėjo tam tikrą nuolydį, einantį nuo galinės sienos vidurio: matyt, ten buvo laipteliai, iškirsti akmenyje. O tai reiškė, kad kadaise šia ola naudojosi žmonės - vorai, net ir patys sunkiausieji, galėjo be didelio vargo užlipti gruoblėtomis sienomis. Sienose, grindų lygyje, žiojėjo keliolika gilių nišų, tik jos atrodė tuščios. Kadangi visos tos nišos buvo vienodo dydžio, be to, išdėstytos vienodais atstumais, neliko abejonių, kad tai taip pat žmonių rankų darbas.
Nialas visai suglumo. Eidamas čionai, jis tikėjosi susitikti su garbingo amžiaus voru, kuris galėtų papasakoti jam ką nors apie didžiąją sieną. O čia buvo tik voriukai, tarp kurių nebuvo nė vieno, pasiekusio, žmonių terminais kalbant, brandos amžių.
Pagaliau prakalbo Asmakas. Tai, ką jis pasakė, buvo įprastas formalus vorų pasisveikinimas. Lukterėję, kiek to reikalavo etiketas, voriukai atsakė jam darniu choru. Šis kolektyvinis impulsas padėjo jauniausiems iš jų galutinai užgniaužti smalsumą.
Asmako kreipimasis ir jaunųjų voriukų atsakymas buvo žaibiški telepatiniai signalai, žmonių bendravime atitinkantys linktelėjimą ar rankos paspaudimą. Po to Asmakas tyčia prakalbo žmonių kalba - tai yra tais signalais, kuriais vorai naudojosi, bendraudami su žmonėmis.
- Asmuo, kurį aš čionai atsivedžiau, yra garbės voras. - Asmakas sąmoningai pavadino Nialą "asmeniu", o ne "žmogumi", nes vorų kalboje "žmogus" turėjo niekinamą reikšmę - kaip "kiaulė" žmonių kalboje. - Jis taip pat yra mūsų miesto valdytojas.
Pastarasis pareiškimas vėl sukėlė šurmulį voriukų tarpe, ir Nialui susidarė įspūdis, kad jie nieko nežino apie tai, kas įvyko mieste per pastaruosius šešis mėnesius. Išvada piršosi savaime: šie nelaimingieji uždaryti šaltoje požemio tamsoje dar nuo vergovės laikų. Gal jie čia atlieka bausmę? O gal ruošiasi tam tikrai dvasinei tarnystei? Pastarasis spėjimas atrodė įtikinamesnis.
- Be to, jis yra didžiosios deivės išrinktasis, vadinasi, visų mūsų valdovas, - užbaigė Asmakas.
Kelioms akimirkoms oloje stojo absoliuti tyla, netrikdoma net menkiausio nuostabos virpesio. O paskui Nialas išgirdo tylų šnarėjimą - tai minkšti gauruoti kūneliai slydo voratinklių gijomis žemyn. Po minutėlės jį jau supo būrys vorų, nuolankiai prispaudusių pilvus prie grindų. Nialas stypsojo tarp jų kaip stuobrys, jausdamasis baisiausiai nesmagiai. Bet jis suvokė, kad tai - esminė ritualo dalis, ir jis pasirodytų labai nemandagus, jei leistų vorams pajusti bent dalelę savo sutrikimo. Tylai užsitęsus, vaikinas pagaliau susiprotėjo, kad jie laukia kažkokio veiksmo iš jo pusės.
- Būkite pasveikinti, - garsiai pratarė jis, žodžius palydėdamas palankumo gestu.
- Būk pasveikintas, valdove, - nuaidėjo tradicinis atsakymas. O tuoj po to vėl sušnarėjo šilkas: traukdami atgal į save plonas gijas, voriukai mikliai pakilo į tinklus palubėje.
Nialas pajuto, kaip jo kūną persmelkė maloni šiluma, gaivi ir svaiginanti lyg pavasario vėjelis. Tai jaunieji voriukai tokiu būdu išreiškė jam savo pagarbą ir draugiškumą. Nialo sutrikimas iškart ištirpo, širdis prisipildė atsakomosios šilumos bei draugiškumo tiems padarams. Jo sieloje tarytum koks barjeras nuvirto, ir jis pirmą kartą pajuto, ką iš tiesų reiškia būti "garbės voru".
Ūmai vėl prabilo Asmakas:
- Ar kuris iš jūsų žino didžiosios sienos Mirusiųjų Slėnyje istoriją?
Klausimas apstulbino Nialą. Iš kur šie voriukai gali ką nors žinoti apie tolimos praeities įvykius? Ir tikrai, oloje įsiviešpatavusi tyla tarytum reiškė, kad juos šis klausimas nustebino. Tačiau po ilgos pauzės balselis iš aukštai pratarė:
- Manau, ji galėjo būti pastatyta valdant Chebui Galingajam.
- Puiku, - atsiliepė Asmakas. - Tad jo ir paklauskime. Ar tu Chebo saugotojas?
- Ne, pone, aš, - atsiliepė jaunas balsas iš kito olos galo.
- Gerai. Nuveskite mus pas jį.
Šis keistas dialogas galutinai išmušė Nialą iš vėžių. Jis pakankamai gerai jautė gyvų būtybių auras ir buvo įsitikinęs, kad šioje oloje nėra daugiau jokių kitų gyvų būtybių.
Voriukas šnarėdamas nusileido šilko gija ant grindų ir pagarbiai tūptelėjo priešais Nialą. Jis buvo dar labai jaunas, žmonių terminais kalbant, septynmetis vaikigalis. Netgi nuodingosios iltys buvo dar nepradėjusios vystytis.
- Malonėkite sekti paskui mane, valdove, - kreipėsi jis į Nialą, tiesa, kiek užsikirsdamas; tikriausiai buvo dar nepratęs bendrauti su žmonėmis.
Voriukas nusivedė Nialą link vienos nišų, jo jau pastebėtų sienoje. Asmakas pasitraukė į šalį, praleisdamas vaikiną, o tada nusekė iš paskos. Grelis liko ten, kur stovėjo. Mažasis voriukas paslaugiai perstatinėjo Nialo kojas, vairuodamas jį tarp storų šilko gijų, kuriomis voratinkliai buvo pritvirtinti prie grindų. Pačią nišą, kaip paaiškėjo, dengė voratinklių uždanga, tiksliau, miniatiūrinis labirintas. Prasibrovęs pro painiai suraizgytas užuolaidas, Nialas atsidūrė priešais įėjimą į maždaug dvidešimties pėdų gylio urvą. Nialo nuostabai, urvas buvo tuščias. Tačiau nuėjęs iki pat jo galo, vaikinas pamatė siaurą tuneliuką šone. Dar vienas tako posūkis atvedė juos į žemą ankštą olą, ne daugiau kaip dvylikos pėdų pločio. Gruoblėtos sienos žvilgėjo nuo drėgmės. Palei galinę sieną stūksojo neaukštas akmeninis altorius, ant kurio gulėjo kažkoks pusapvalis daiktas. Priešais jį tupėjo dar vienas voras. Pirmąją akimirką Nialas pamanė, kad tai ir yra tas, kuris gali atsakyti į jo klausimus. Bet vorui atsistojus, vaikinas suprato, kad ir tas visai dar vaikas.
Jie suėjo į olos vidurį ir ten sustojo. Kuriam laikui Nialas atsidūrė visiškoje tamsoje, mat jo vadovas kažkodėl nutraukė telepatinį ryšį. Bet paskui ryšys vėl atsinaujino - tai Asmakas įžengė į kambarį. Tą pačią akimirką apstulbęs Nialas staiga suprato, kad pusapvalis daiktas ant altoriaus - ne kas kita, kaip sudžiūvę voro palaikai. Jie gulėjo ant tam tikros pagalvėlės iš suraizgytų šilko gijų; sudžiūvusios kojelės priminė sausus stagarus, o visai plikas kūnas buvo sutrūkinėjęs ir žvilgantis nuo senatvės kaip nutrinta oda.
- Prieš tave - Chebas Galingasis, - pranešė Asmakas ir sulig tais žodžiais prisiplojo pilvu prie žemės. Akimirką padvejojęs, Nialas pasekė jo pavyzdžiu.

Nialas visai suglumo. Nejaugi didysis Vorų Valdovas galėjo būti toks mažas? Pasak legendos, Chebas buvo šimtaakis siaubūnas, milžiniškais žiauturais galėjęs perkąsti žmogų perpus. O šitas buvo ne didesnis už naminę katę; net ir ištiesinus jam kojas, vargu ar siektų bent tris pėdas aukščio.
Po minutėlės Asmakas atsistojo. Atsistojo ir Nialas, nenuleisdamas akių nuo Vorų Valdovo. Vaikystėje jis virpėdavo iš baimės, klausydamasis senelio Džomaro pasakojimų apie Chebo žiaurumą: pasak legendos, sykį jis surengė puotą-egzekuciją, liepęs savo parankiniams paralyžiuoti nuodais tūkstantį žmonių, kuriuos paskui per kelias dienas suėdė; o kitąsyk Chebas esą pats nukandęs galvas šimtui belaisvių. Dabar buvo akivaizdu, kad bent jau ši istorija - grynas prasimanymas: Chebo iltys, dabar įtrauktos, buvo ne daugiau kaip dviejų colių ilgio.
- Pageidauji pats kalbėtis su Didžiuoju, valdove, ar man kalbėti tavo vardu? - pasiteiravo Asmakas.
Nialas pažvelgė į jį, neslėpdamas nuostabos.
- Bet kaip... - Vaikinui teko susikaupti, kad nemikčiotų. - Juk Didysis, be abejo, miręs?
- Ne, valdove. Jis ne miręs. Bet ir ne gyvas.
Nialas įsmeigė akis į mumifikuotą voro kūną ant altoriaus.
- Ne miręs ir ne gyvas? Argi taip gali būti?
Atsakydamas Asmakas pasiuntė vaikinui į smegenis dar vieną informacijos pliūpsnį, kuris atsispaudė Nialo smegenyse lyg kokia piktografija. To pranešimo turinys buvo toks neįtikėtinas, kad Nialui teko gerokai pristabdyti jo seką, kad spėtų įsisavinti informaciją. Pasirodo, Asmakas pataikė labai tiksliai sakydamas, kad Valdovas Chebas yra nei gyvas, nei miręs. Jo kūnas iš tiesų mirė prieš daugelį amžių; mirė ir didžioji dalis smegenų. Tačiau smegenų dalys, saugančios informaciją, buvo palaikomos gyvos, kad Chebo atmintis liktų prieinama jo gentainiams - tarsi kokia biblioteka, saugoma mumifikuotame kūno kiaute. Atminties ląstelių palaikymu kaip tik ir rūpinosi jaunieji voriukai. Jie neleido ląstelėms žūti, maitindami jas savo pačių gyvybine energija. Tuo buvo galima paaiškinti ir keistąją šilumą, kurią juto Nialas, būdamas tarp voriukų - šilumą spinduliavo pagarbos ir meilės jausmas. Šis jausmas ir buvo ta gyvybinė jėga, kuri neleido mirti Chebo smegenims.
Nialo akivaizdoje voriukas įsismelkė į Chebo Galingojo smegenis ir ėmė lieti į jas gyvybinės energijos srautą. Ir tada, pirmą kartą gyvenime, Nialas suvokė tiesą apie tikrąją meilės prigimtį. Jis visada manė, kad meilė - tai abipusis dviejų žmonių jausmas. O dabar suprato, kad iš tiesų meilė - tai gyvybinė jėga; egzistuojanti pati savaime, ir ją galima perduoti tiesiogiai iš vienos būtybės kitai gyvosios energijos srautu.
Tačiau vis tiek buvo sunku patikėti, kad sudžiūvęs lavonas ant altoriaus kažkuria prasme gyvas. Net pasitelkęs į pagalbą visą savo telepatinį jautrumą, sustiprintą Asmako sąmonės galios, Nialas neįstengė pajusti jame nė menkiausios gyvybės kibirkštėlės. Jo akimis žiūrint, Valdovas Chebas buvo tiek pat gyvas kiek koks nors supuvęs kelmas. Gyvoji energija, siunčiama voriuko, gėrėsi į jį kaip vanduo į sausą smėlį. Labiausiai Nialą stebino tai, kad toks jaunas voras, visai dar vaikas, sugebėjo palaikyti tokį veržlų energijos srautą. Bet paskui, įsigilinęs į tai, kas čia vyko, Nialas suprato, kad voriukas veikė ne vienas: jis buvo tik kanalas, į kurį siuntė energiją visi oloje esantys vorai. Taigi jam tereikėjo surinkti ją ir nukreipti reikiama kryptimi - tarsi sodininkui, reguliuojančiam vandens čiurkšlę iš laistomosios žarnos.
Nialui bežiūrint, mumija ėmė švytėti ir plėstis. O jau po kelių akimirkų energijos srautas tikra to žodžio prasme atšoko nuo jos, pripildydamas ankštą olą neapsakomai džiaugsmingo, tiesiog pavasariško žvalumo - panašų energijos virpesį Nialas patyrė tarp gėlių ir krūmų, augančių šalia Skorbo bunkerio. Dar po minutėlės vaikinas pajuto, kad Chebas Galingasis pradeda suvokti aplinką. Jis jau beveik tikėjosi pamatyti, kaip mumija sujudės ir ištiesins kojas, todėl ne juokais susirūpino - perdžiūvęs kiautas buvo toks trapus, kad nuo menkiausio judesio galėjo subyrėti į dulkes. Širdy palengvėjo supratus, kad voro kūnas liko negyvas, koks ir buvo. Atgijo tik protas, kuris dabar smalsiai stebėjo aplinką - lyg ką tik pabudęs iš gilaus miego.
Jis beveik iš karto pajuto Nialo buvimą.
- Kas čia toks?
- Tai didžiosios deivės išrinktasis pasiuntinys, - atsakė Asmakas.
Chebas Galingasis nužvelgė Nialą su abejingu smalsumu, kuris priminė vaikinui jo pirmąjį susitikimą su dabartiniu Mirties Valdovu.
- Tai tiesa?
Prieš pusę metų toks klausimas būtų išgąsdinęs Nialą. Bet dabar jis jau buvo įpratęs prie vorų pagarbos ir paklusnumo, tad atsakė visiškai ramiai:
- Taip man sakoma.
- Iš pažiūros tu dar beveik vaikas.
Pastarasis teiginys lyg ir nereikalavo atsakymo, tad Nialas toliau stovėjo tylėdamas.
Šio trumpo dialogo prasmė buvo labai gili ir kartu visai paprasta. Chebas pažinojo žmones tik kaip priešus arba vergus. Galingasis Vorų Valdovas gyvenime nė sykio nebuvo sutikęs žmogaus, panašaus į Nialą, kuris žvelgė į jį be baimės ar nuolankumo ir atrodė abejingas tam, tiki juo Chebas ar ne. Maža to, jaunuolis stovėjo prieš jį kaip lygus prieš lygų, o gal net kaip viršesnis. Iš pradžių Nialas matė Chebą tik Asmako bei kitų vorų akimis ir jautė jam tokią pat gilią pagarbą, kokią jautė jie. Bet vos tik Chebas prakalbo į jį, vaikinas įsismelkė į jo sąmonę. Tai buvo beveik tas pats, kas žiūrėti pašnekovui į akis ir akyse matyti jo būdą. O Chebo būdas buvo toks, kokiu ir turėjo pasižymėti galingas ir klastingas valdovas - pakankamai klastingas, kad prasimuštų į valdžią ir sugebėtų ją išlaikyti. Palyginti su Asmaku ar Dravigu, jo protui trūko įžvalgumo, trūko išminties. Tačiau Chebas tiesiog spinduliavo nepaprastą valią; net jo "balsas" buvo vyriškas, valdingas. Dabar Nialui tapo aišku, kodėl jį praminė Chebu Galinguoju. Tam tikra prasme Chebas iš tiesų buvo galingiausias voras iš visų, kuriuos jam kada teko sutikti.
Be abejo, Chebui jo pašnekovas taip pat atrodė labai keistas. Jis suvokė Nialo proto gilumą ir pripažino, nors ir nenoriai, jo išmintį. Bet tuo pat metu Galingasis juto, jog prieš jį - dar nepatyrusi, nepasiekusi brandos asmenybė. Sutikęs Nialą tais laikais, kai buvo gyvas - štai taip, akis į akį, - Chebas būtų be vargo susukęs jį į ožio ragą. Gal todėl Chebas, nors ir žavėjosi prieš jį stovinčio žmogaus protu, bet žvelgė į jį su tam tikra globėjiška pašaipa. Toks požiūris į deivės pasiuntinį, suprantama, šokiravo Asmaką; tačiau teisuoliškas Asmako pasipiktinimas tik dar labiau pralinksmino Chebą. Taigi šioje situacijoje Chebas ir Nialas jautėsi tarpusavyje lygūs, tuo tarpu visi kiti buvo tik nuolankūs stebėtojai.
- Na, tai ko tu čia atėjai? - galų gale pasiteiravo Galingasis.
- Noriu tavęs kai ko paklausti.
- Gerai, klausk.
- Kas pastatė didžiąją sieną Mirusiųjų Slėnyje?
- Nežinau. Tai buvo jau po manęs.
Atsakymas, suprantama, nuvylė Nialą. Asmakas taip pat atrodė nusivylęs.
- Tai viskas? - paklausė Chebas.
- Ne. Turiu tau dar vieną klausimą.
- Klausk.
- Ar tiesa, kad tu buvai pirmasis iš vorų, pažinęs žmogaus sielos paslaptis?
Akimirkai stojo tyla, paskui Chebas pasidomėjo:
- Kas tau taip sakė?
- Mano senelis, - atsakė Nialas. Matydamas, kad Chebas laukia tolesnių paaiškinimų, jis kalbėjo toliau: - Senelis pasakojo man legendą apie kunigaikštį Halatą, kuris įsimylėjo mergelę, vardu Turolė. Bet toji mylėjo neturtingą vadą, vardu Basatas. Kartą naktį kunigaikštis pamėgino pagrobti Turolę iš Basato stovyklos, bet jį lojimu išdavė šuva, ir sukilę kariai jį išvijo. Tada, pasak legendos, Halatas atėjo pas tave, Chebai, ir pasiūlė išduoti tau žmogaus sielos paslaptis mainais už Turolę. Jis išmokė tave skaityti žmonių mintis, ir už tai tavo kariauna vieną naktį netikėtai užgriuvo Basato stovyklą ir ją užgrobė. Kunigaikštis Halatas savo ranka nukirto Basatui galvą. Bet pamišusi iš sielvarto Turolė užpuolė vorą, kuris ją ir nužudė.
Kalbėdamas Nialas jautė, kad Chebas klausosi labai dėmesingai. Ne mažiau susidomėję sekė jo pasakojimą ir Asmakas bei jaunasis voras. Buvo akivaizdu, kad jie laukia istorijos tęsinio. Tad Nialas, tiek kartų girdėjęs šią legendą, kad mokėjo ją mintinai, tęsė toliau:
- Tais laikais, pasak mano senelio, vorai jau gyveno šiame mieste ir labai norėjo išsiaiškinti Baltojo bokšto paslaptį. Tu pasisiūlei padaryti Halatą viso pasaulio žmonių karaliumi, jei jis padės įminti bokšto mįslę. Halatas sutiko ir nukankino šimtus belaisvių, mėgindamas išgauti iš jų, kaip patekti į neprieinamąjį bokštą. Galiausiai viena senutė sutiko pasakyti jam atsakymą į mįslę, jei Halatas dovanos gyvybę jos vyrui. Ji papasakojo, kad bokšto paslaptis slypi "mentaliniame užrakte" - žmogus turi susiliesti protu su bokšto sienomis, ir tada jos ištirps lyg dūmas. Tai esą galima padaryti su stebuklingojo skeptro pagalba. Senutės vyras, genties vadas, nešiojosi tą skeptrą, kaip valdžios ženklą. Halatas atėmė iš jo skeptrą ir jau kitą rytą auštant nuskubėjo prie bokšto - senutė minėjo, kad tekančios saulės spinduliai krenta kaip tik ant slaptųjų durų bokšto papėdėje. Bet kai Halatas pamėgino prisiartinti prie bokšto su stebuklinguoju skeptru rankoje, kažkokia nematoma jėga parbloškė jį ant žemės. Kunigaikštis pabandė dar kartą, ir vėl nutiko tas pats. Trečiąjį kartą jis ištiesė į bokštą abi rankas ir suriko: "Įsakau tau atsidaryti!" Bet vos tik pamėgino paliesti sieną stebuklinguoju skeptru lyg žaibas blykstelėjo liepsna ir Halatas virto krūvele juodų pelenų.
Čia Nialas nutilo, nusprendęs taktiškai nutylėti legendos pabaigą. Bet Chebas, matyt, nujautė, kad istorija dar nebaigta, nes atkakliai laukė jos tęsinio. Nialui teko užgniaužti sumišimą ir užbaigti:
- Išgirdęs, kas atsitiko, tu esą įsakei išžudyti visus belaisvius, įskaitant ir senąjį vadą bei jo žmoną. Ir Baltojo bokšto mįslė liko neįminta.
Šįkart Nialas davė suprasti, kad istorija tikrai baigta. Tačiau vorai dar ilgą laiką tylėjo. Galų gale Chebas mintimis pasiuntė impulsą, stebėtinai primenantį žmogaus palingavimą galva, o paskui pareiškė:
- Tu byloji šivado kalba.
- Šivado kalba? - Nialas pirmą kartą girdėjo tokį žodį.
- Šivadas - tai tas, kuris kalba išminties žodžiais, kaip tarėjas Dravigas, - paaiškino Asmakas.
Vaikinas pasijuto pamalonintas, nors ir nieko nesuprato. Jo manymu, toje istorijoje neslypėjo jokia ypatinga išmintis. Tačiau žvilgtelėjus į jaunąjį voriuką, jam ėmė šis tas aiškėti. Voriukas klausėsi pasakojimo, pasinėręs į jį visa galva - kaip vaikas klausosi pasakos. Ūmai Nialui toptelėjo, kad pasakojimo menas tikriausiai visiškai nežinomas vorams. Tarpusavyje vorai "kalbėdavosi" vaizdais, kuriuos žaibiškai perduodavo vienas kitam į smegenis. Tai reiškė, kad jie nežinojo, kas yra tęsinio laukimo įtampa, nekantravimas išgirsti, kas bus toliau. Visą istoriją, nuo pradžios iki pabaigos, pasakotojas perduodavo klausytojui vienu informacijos pliūpsniu. Kalbėdamas apie išmintį, Chebas tikriausiai turėjo omenyje kažką panašaus į "minties pristabdymą", sugebėjimą palaikyti nuoseklią vaizdų seką. Kad ir kaip bebūtų keista, žmonių kalba, tokia skurdi ir ribota, vorams atrodė tobulesnė už jų telepatinį bendravimo būdą.
Kadangi Chebas atrodė pasinėręs į savo mintis, Nialas krenkštelėjo, atkreipdamas jo dėmesį į save, ir paklausė:
- Ar ši istorija teisinga?
- Teisinga? - Klausimas, sakytum, nustebino Vorų Valdovą.
- Ar kunigaikštis Halatas tikrai egzistavo?
- Žmogus, vardu Halatas, be abejo, tikrai egzistavo. Bet jis nebuvo kunigaikštis. Jis buvo vergas - mano vergas.
- Ir jis išmokė tave suprasti žmogaus sielą? - neatlyžo Nialas.
- Ne. Bet jis išmokė mane suprasti žmonių kalbą, - atsakė Galingasis.
- Kaip tai įvyko?
Kamantinėdamas Chebą, Nialas net nebandė formuluoti klausimų žodžiais. Pavyzdžiui, klausdamas, ar iš tiesų egzistavo Halatas, jis paprasčiausiai nusiuntė Halato paveikslą su bendru klausimo ženklu. Teiraudamasis, kaip tai įvyko, pasiuntė tik klausiamąjį signalą. Palyginti su garsine kalba, šis būdas žavėjo savo taupumu.
Deja, Chebo atsakymas, pasiųstas tokiu pat būdu, buvo per daug taupus: Nialą užgriuvo tokia informacijos lavina, kad jis net ir labai norėdamas neįstengė suvokti viso to per vieną akimirką. Vargšui net kvapą užgniaužė. Chebas tuoj pajuto pašnekovo sutrikimą ir kitą pranešimą perdavė kur kas lėčiau, bet taip pat vorams įprastu būdu, kuriam, suprantama, teikė pirmenybę:
- Atsiprašau. Pamėginsiu dar kartą.
Šįsyk jo pasiųstas vaizdų srautas buvo jau ne toks veržlus. Iš pradžių šmėkštelėjo niūrus sniegu apklotos šalies peizažas, paskui vorai, kurie gūžėsi urvuose ar namų griuvėsiuose, slėpdamiesi nuo ledinio vėjo. Vaizdus lydėjo tam tikra foninė informacija - sakytum, antrasis paveikslo planas, kurį galima suvokti ir kaip atskirą piešinį.
Išvertus į žmonių kalbą, Chebas pasakė štai ką:
- Tais laikais, kai aš gimiau, pasaulis kentėjo didįjį ledynmetį. Milijonai mano bendraamžių išmirė, net nepasiekę brandos. Dieną naktį krito sniegas, o vėjo kryptis nuolat kaitaliojosi, todėl buvo beveik neįmanoma nuo jo pasislėpti. Dangus buvo nuolat apsiniaukęs ir daugelį metų niekas neregėjo saulės.
Iš viso to Nialas suprato, jog Chebas kalba apie periodą, prasidėjusį Žemėje tuoj po to, kai Opiko kometa praskrisdama užkliudė planetą savo uodega. Apie "didžiąją žiemą" Nialas žinojo iš istorijos pamokų, gautų Baltajame bokšte. Radioaktyvi kometa, pasirodžiusi dvidešimt antrajame naujosios eros amžiuje, grasino sunaikinti visą gyvybę Žemėje, todėl dauguma žmonių paliko ją. Skrisdami greičiu, lygiu pusei šviesos greičio, didžiuliai pabėgėlių erdvėlaiviai per devynerius metus pasiekė kitą tinkamą gyventi planetą Kentauro Alfos sistemoje. Savo naujuosius namus persikėlėliai pavadino Naująja Žeme.
Tiesą sakant, kometos galva pralėkė daugiau kaip per milijoną mylių nuo Žemės. Bet dalis jos uodegą sudarančių medžiagų pateko į planetos atmosferą ir sunaikino devynias dešimtąsias Žemės faunos. Be to, kometos traukos laukas sutrikdė Mėnulio orbitą, o tai savo ruožtu sukėlė vulkaninio aktyvumo protrūkį Žemėje. Sutirštėjusi atmosfera virto vientisu rūku, beveik nepraleidžiančiu saulės šviesos ir šilumos. Planetoje prasidėjo naujasis ledynmetis, kuris tęsėsi tol, kol dulkių dalelės pamažu nusėdo ant žemės paviršiaus. Praėjus dviem amžiams po katastrofos, ledo laukai ėmė trauktis, ir tada jau kiti klimato faktoriai pavertė planetos paviršių iš šaldytuvo į šiltadaržį.
Kometa, atnešusi Žemei tiek nelaimių, atnešė į ją ir naują gyvybės rūšį. Naujoji gyvybė atkeliavo iš planetos, vadinamos Lyros Alfa 3, trečios planetos Lyros žvaigždyno žydrosios žvaigždės Vegos sistemoje, esančios už dvidešimt septynių šviesmečių nuo Žemės. Tos planetos traukos jėga buvo tokia milžiniška - šimtą kartų didesnė negu Žemės, - kad žmogus jos paviršiuje svertų dešimt tonų ir neįstengtų nė akių vokų pramerkti. Tokiomis sąlygomis ten galėjo išsivystyti tik viena protingos gyvybės forma - didžiulės apvalios būtybės, kurios Žemėje būtų gavusios daržovių vardą.
Prieš šimtą penkiasdešimt milijonų metų pro Vegą pralėkė sprogusios galaktikos skeveldra, sukeldama katastrofišką žemės drebėjimą planetoje LA3, dėl ko į atvirą erdvę buvo išspjautas beveik Žemės dydžio planetinės materijos luitas. Ši materija keliavo per kosmosą žvaigždės skeveldros šleife, kol po daugelio milijonų metų skeveldros kelyje pasimaišė Opiko kometa - pastarosios vien galva buvo penkiasdešimties mylių skersmens - ir įtraukė tą materiją į savo uodegą. Taip augalų sporos iš planetos LA3 pateko į Žemę.
Dauguma jų nukrito į dykumas bei poliarines zonas ir žuvo. Sudygo tik penkios, viena iš šių penkių - atogrąžinėje Didžiosios Deltos srityje. Kadangi Žemės trauka daug kartų mažesnė už jų gimtosios planetos trauką, ateivių augimo procesas labai pagreitėjo ir jie išaugo tiesiog milžiniški - Didžiosios Deltos augalas, tik pusiau iškilęs virš žemės paviršiaus, atrodė lyg nedidelis kalnas.
Šie milžiniškieji augalai turėjo nepaprastą telepatijos galią. Gimtojoje planetoje jų evoliucija vyko kolektyvinės minties pastangomis. O čia, Žemėje, ji netrukus sustojo, mat penkios superbūtybės neįstengė sukurti pakankamai galingo mentalinio lauko. Išeitis buvo tik viena: patiems sukurti kitas superbūtybes, pagreitinus vietinių gyvybės formų evoliuciją. Ir augalai ateiviai virto gyvybinės energijos persiuntimo stotimis. Visi gyvi padarai, sugebantys pagauti žeme sklindantį vibracijų srautą, ėmė vystytis neįtikėtinais tempais.
Deja, dauguma aukštesniųjų Žemės gyvūnų, tarp jų ir žmogus, buvo pernelyg toli nuėję evoliucijos keliu ir nebegalėjo priimti augalų siunčiamos energijos. Užtat vabzdžiai pasirodė besą nepaprastai imlūs šioms vibracijoms; nenuostabu, kad dauguma vabzdžių netrukus išsivystė į milžinus. Tačiau imliausi buvo kai kurie vorai. Štai kodėl jie per tokį trumpą laiką įsigalėjo visoje Žemėje, skaičiumi pranokdami netgi žmones. Žinodami, kad už viską turi būti dėkingi energijai, gautai iš milžiniškojo Deltos augalo - žmonės vadino jį augalu valdove, - vorai ėmė garbinti jį kaip didžiąją deivę. Ir tik todėl, kad Nialas buvo akis į akį susitikęs su deive, vorai dabar jį patį laikė pusdieviu.
Chebas Galingasis tikriausiai buvo vienas iš pirmųjų vorų milžinų rūšies atstovų, todėl ir buvo daug mažesnis už dabartinius savo palikuonis.
Prisiminęs visa tai, Nialas ryžosi užduoti Chebui klausimą, kuris nedavė jam ramybės nuo pat vaikystės:
- Kodėl vorai tapo žmonių priešais, užuot gyvenę su jais taikiai ir draugiškai?
O Galingasis jam atsakė:
- Mes šito nenorėjome. Didžiosios žiemos amžiuje dauguma mūsų gentainių buvo priversti ieškotis prieglaudos žmonių kaimynystėje. Bet žmonės, aptikę mus, tuoj pat išžudydavo. Mes mielai būtume gyvenę su jais taikoje. Deja, jau iki mano gimimo žmonės ir vorai buvo aršiausi priešai.
Ir tada Chebas kiek įmanoma lėtesniu vaizdų srautu paporino Nialui ilgą žudynių ir žiaurenybių istoriją, kurios klausant vaikiną porąsyk net lengvai supykino. Chebo laikais vorų dydis ir intelektas buvo jau stebėtinai išaugęs. Beje, iš pradžių žmonės elgėsi su jais pakankamai pagarbiai, netgi tikėjo, kad tas, kuris nužudo vorą be būtino reikalo, užsitraukia sau nelaimę. Tačiau vorai ir toliau nepaliaujamai augo, ir žmonės sunerimo. Tada dar tik kelios retos vorų rūšys, pavyzdžiui, juodosios našlės, išskyrė nuodus, mirtinus žmogui; o didžiojo gauruotojo tarantulo - šiai rūšiai priklausė Chebas - nuodai negalėjo užmušti net šuns ar katės. Nelaimei, sykį didžiosios žiemos metais nuo gauruotojo tarantulo įkandimo numirė ligotas vaikas; to vaiko brolis, jaunuolis, vardu Ivaras, nuo to laiko ėmė galabyti kiekvieną sutiktą vorą. Bėgo metai, ir Ivaras tapo žymiu vadu, kurį jo genties žmonės praminė Ivaru Stipriuoju, o visi kiti - Ivaru Žiauriuoju. Tai jis nukariavo daugumą savo kaimynų dviejų upių žemėje, užgrobė didžiausią tos šalies miestą ir išskerdė jo gyventojus. Tą miestą jis pervadino Koršu - tai yra tvirtove; Ivaras, o paskui ir jo įpėdiniai dar labiau įtvirtino naująją sostinę: vergai apjuosė ją aukšta mūrine siena su apžvalgos bokštais.
Į šiaurę nuo Koršo plytėjo kalnuota šalis, išraižyta gilių slėnių. Štai tuose slėniuose gauruotieji vorai ir įkūrė savo karalystę. Kaimynystėje gyvenantys žmonės jų nelietė. Bet Ivaras, pavergęs tuos žmones, sužinojo apie "Vorų Slėnio" egzistavimą ir nusprendė, kad gauruotuosius tarantulus reikia išnaikinti. Vienintelis takas, vedantis į slėnį, buvo užtvertas voratinklių siena, bet žmonės įveikė ją ugnimi. Ivaras jau anksčiau buvo radęs požeminį juodo, klampaus skysčio, vadinamo nafta, telkinį; tas skystis kaitriai degė, o dūmai buvo nuodingi. Vorai, manydami esą saugūs savo urvų gelmėse, net nebandė priešintis įsibrovėliams. O kai suprato, kokie pavojingi dusinantys juodieji dūmai, buvo jau vėlu. Vorai bandė sprukti iš urvų, bet lauke prie išėjimų jų jau laukė Ivaro kariai: vos tik koks voras pasirodydavo angoje, vieni liedavo ant jo juodąją naftą, kiti tempdavo prie padegtų krūmų. Dūmų apakinti, pridusę vorai neįstengė gintis. Iki vakaro slėnyje išaugo apanglėjusių vorų lavonų kalnas. Kadangi vorai buvo telepatai, mirštančiųjų skausmas ir siaubas persidavė gyviesiems, pasėdami tarp jų paniką ir beprotybę. Vorai, gyvenę kituose slėniuose, pasitraukė dar toliau į šiaurę, kur tebeviešpatavo nuožmi žiema, ir tūkstančiai jų ten mirtinai sušalo. O Ivaras po tų žudynių ir buvo pramintas Ivaru Žiauriuoju.
Chebas taip vaizdžiai pasakojo, kad Nialas netgi užuodė apanglėjusių lavonų tvaiką bei troškius degančios naftos dūmus. Jis matė prieš akis vores motinas su mažyliais voriukais ant nugarų, sudaužytas mediniais vėzdais ar sudegintas gyvas; jo akyse Ivaro kariai laistė leisgyvius vorus nafta, o paskui padeginėjo juos, apmėtydami liepsnojančių šiaudų glėbiais. Ir tada Nialas pagaliau liovėsi stebėtis, kodėl vorai budeliai laiko žmogų pačiu pavojingiausiu ir niekšingiausiu padaru Žemėje.
Bet Ivaro žiaurumas atsisuko prieš jį patį. Tuo metu vorų fizinės bei protinės galios sparčiai vystėsi. Skausmas ir neapykanta tik pagreitino jų jėgos augimą. Vos per kelias kartas vorų nuodai tapo tokie stiprūs, kad galėjo užmušti net stambiausią vyrą ar netgi arklį; o valia taip išlavėjo, kad kiekvienas voras galėjo paralyžiuoti žmogų ir neleisti jam nė krustelėti, kol suleis nuodus. Taip vorai tapo grėsmingiausiais padarais Žemėje - tik todėl, kad turėjo kažkaip apsiginti nuo žmonių, pasiryžusių juos išnaikinti. Ivaras, suprantama, nieko apie tai nežinojo - tuo metu jis nuolat kariavo rytuose. Todėl iš piemenų ir gyvulių varovų sužinojęs, kad vorai grįžo į savo slėnius, žiaurusis vadas sumanė surengti dar vienas žudynes. Jo kariai sudegino voratinklius, saugančius įėjimą į slėnį, o priešais vorų urvus sukrovė laužus, sulaistytus nafta. Pats Ivaras, raitas ant juodo eržilo, pasiruošė duoti ženklą padegti laužus. Kariai su liepsnojančiais deglais rankose laukė signalo. Bet taip ir nesulaukė. Vos pabandęs kilstelėti ranką, Ivaras tarytum suakmenėjo, veidą iškreipė nuostabos ir baimės grimasa. Kariai su deglais taip pat nepajėgė nė krustelėti; net stipriausieji įstengė tik judinti pirštus ir vartyti akis. Ir tada iš urvų plūstelėjo vorai. Pasiviję bėgančius žmones - mat daugelis karių vis dar galėjo judėti - vorai šokdavo jiems ant nugarų ir suleisdavo nuodingas iltis į sprandus. Kita vorų kariaunos dalis tuo metu užtvėrė išėjimą iš slėnio. Tądien ten nesuliepsnojo nė vienas laužas. Užtat daugiau kaip tūkstantis paralyžiuotų žmonių buvo sutempti į urvus, kur vorai patinai galingomis žnyplėmis nudraskė nuo jų drabužius. Mažieji voriukai galėjo siurbti dar šiltą aukų kraują, o suaugę vorai rijo gyvą mėsą. Ivaras Žiaurusis išgyveno tris dienas; vorai išėdė jam akių vokus, kad akys liktų atmerktos iki pat mirties valandos. Vėliau buvo kalbama, kad sąmonė jį apleido tik likus kelioms minutėms iki mirties.
Nialas taip nuoširdžiai užjautė Vorų Valdovą, kad klausydamasis pasakojimo apie kraugerišką vorų puotą, nejautė siaubo - veikiau pasitenkinimą, kad piktadariai gavo tai, ko nusipelnė.
- Tu buvai tų įvykių liudininkas? - paklausė vaikinas Chebo, tam baigus kalbėti.
- Ne. Aš gimiau tik po tūkstančio mėnulių. - Nialas greitai paskaičiavo, kad tai apytiksliai lygu aštuoniasdešimčiai metų. - Gimiau valdant kitam žmonių karaliui, pramintam Vakenu Baisiuoju. Jo kariai medžiojo mano gentainius ir žudė vien dėl nuodų, kuriais paralyžiuodavo savo gyvulius žiemos laikotarpiui.
- Bet juk tuo metu tavo gentainiai buvo jau išvystę proto galią, - įsiterpė Nialas. - Ir jiems tikriausiai jau nebereikėjo bijoti žmonių?
- Deja, ne. Mes, vorai, visuomet buvome taikingi ir patiklūs. Mes norėjome tik vieno: gyventi be baimės. Štai kodėl mes išsikraustėme iš žudynių slėnio - net po to, kai nugalėjome Ivarą Žiaurųjį - ir persikėlėme gyventi į kalnų slėnius šiaurėje. Bet žmonės degė troškimu atkeršyti ir nuolat puldinėdavo mus. Ivaro Žiauriojo vaikaitis sukėlė kalnuose griūtį, po kuria liko gyvi palaidoti tūkstančiai narsiausių mūsų karių. Tada mes pasitraukėme į sugriautą miestą tarp kalnų ir jūros, tikėdamiesi ten rasti ramybę. Bet vieną audringą naktį Skapta Gudrusis padegė miestą, ir ugnis apėmė jį viesulo greičiu; tame gaisre vėl žuvo tūkstančiai vorų.
Po Skaptos į valdžią atėjo Vakenas Baisusis, kuris persekiojo mano tautą tol, kol suginė jos likučius į kalnuotą kraštą didelės upės pakrantėje. Ten aš ir gimiau - šaltoje šalyje, toli šiaurėje. Gerai prisimenu ledinių vėjų metus, kai šimtai mūsiškių mirtinai sušalo. O sykį ir mano tėvas negrįžo iš medžioklės; išėjau jo ieškoti ir radau palaidotą po sniegu, tebesaugantį elnio lavoną, sustingusį į ledo luitą. Kadangi mano tėvas buvo genties vadas, o aš buvau stipriausiasis tarp jo sūnų, aš ir tapau vorų budelių valdovu.
Tai aš nusprendžiau, kad metas palikti šiaurės vėjų kraštą ir grįžti į pietines žemes, net ir rizikuojant būti išgalabytiems žmonių. Aš pirmasis iš genties vadų nusprendžiau, kad norėdami išlikti gyvi, privalome kovoti už save. Štai kodėl mane praminė Chebu Galinguoju. Aš parvedžiau saviškius atgal į miestą, sudegintą Skaptos Gudriojo, ir daugelį metų mes gyvenome griuvėsiuose, žmonėms net neįtariant apie tai. Aš išmokiau savo pavaldinius budrumo, išstačiau aplink miestą sargybą, kad priešas daugiau nebeužkluptų mūsų netikėtai. Jei piemenys su savo bandomis pernelyg priartėdavo prie miesto, mes pasislėpdavome ir laukdavome slėptuvėse, kol jie pasitraukdavo. O tuos, kurie netyčia mus aptikdavo, pagaudavome ir užmušdavome.
Tuo metu mano vyriausiuoju patarėju buvo išminčius, vardu Kvizibas. Jam teko užduotis nugriauti pavojingiausius pastatus mieste. Būtent tada Kvizibas ir pastebėjo, kad belaisviai žmonės šį darbą atlieka greičiau ir sumaniau už mūsiškius. Fiziškai žmonės buvo stipresni už mus, vorus, tačiau jų protai, palyginti su mūsiškiais, buvo menkučiai. Todėl nuo to laiko, užuot žudę belaisvius, mes palikdavome juos vergauti. Tarp tų vergų buvo jaunuolis, vardu Halatas, stiprus kaip jautis. Vieną kartą, griaunant kažkokį pastatą, nukritusi sija užmušė jį saugojusį vorą. Halatas turėjo progą pabėgti, bet ja nepasinaudojo. Todėl ėmiau juo pasitikėti, elgiausi su juo maloniai. Ir pamažu, nuolat bendraudamas su Halatu, ėmiau suprasti žmonių būdą.
- O kas buvo princesė Turolė? - paklausė Nialas.
- Nežinau. Halatas turėjo teisę rinktis pateles savo nuožiūra. Niekada nesidomėjau jų vardais.
- O ar tiesa, kad jį nutrenkė žaibas, kai mėgino patekti į Baltąjį bokštą?
- Netiesa. Halatas niekuomet nėra buvęs šiame mieste, nes tais laikais jame tebegyveno žmonės. Tačiau būtent mano patarėjo Kvizibo dėka šis miestas pagaliau atiteko mums. Viena iš Halato žmonų mirė gimdydama, ir kūdikis buvo atiduotas Kvizibo dukteriai. O toji, užuot suėdusi vaiką, nusprendė pasilaikyti jį kaip naminį gyvulėlį. Kai mažylis paaugo ir pradėjo vaikščioti, ji atsiuntė kelis kitus žmonių vaikus pažaisti su juo. Užuot apsidžiaugęs, augintinis puolė juos, netgi ėmė kandžioti. Ir Kvizibas, atsitiktinai stebėjęs šią sceną, suprato, kad vaikas nelaiko savęs žmogumi. Užaugęs tarp vorų, jis laikė save voru.
Būtent tada Kvizibas parodė savo išmintį, kuria garsėjo. Jis įsakė atiminėti iš vergių motinų jų naujagimius vaikelius ir atidavinėti juos auginti vorėms. Kol vaikas nepradėdavo vaikščioti, jam neleisdavo matyti kitų žmonių. Tik tada tarnai imdavo mokyti juos žmonių kalbos. Tokiu būdu Kvizibas sukūrė sluoksnį žmonių, kurie nekentė savo pačių gentainių ir pirmenybę teikė vorų draugijai.
Kai tie jaunuoliai pakankamai suaugo, mes ėmėme siuntinėti juos pas piemenis, ganančius bandas atokiose vietovėse, ir jie sėkmingai tapdavo mūsų žvalgais. Jie visuomet porindavo tą pačią pasaką - esą jų tėvus sučiupo vorai, jie išaugo vergijoje, bet pasinaudoję pirma pasitaikiusia proga pabėgo. Žmonės visur sutikdavo juos kaip didvyrius. O jiems atvykus į Koršą, tuo metu ten karaliavęs Vakeno Baisiojo sūnus, pramintas Vakenu Teisinguoju, iškėlė puotą jų garbei. Kai kurie iš tų jaunuolių netgi vedė to miesto merginas. Bet išliko ištikimi savo užduočiai. Tie, kurie tapo piemenimis ir gyvulių varovais, perdavinėdavo mums informaciją apie miesto gynybinius postus.
Galiausiai atėjo toji ilgai laukta naktis, kai milijonai mano karių apsupo Koršo miestą. Mums netgi nereikėjo jo pulti - užteko paralyžiuoti visų miesto gyventojų protus. Mes taip ir padarėme. Ir miestas tapo mūsų. Kitą rytą kariai atvilko prie mano kojų surištą Vakeną Teisingąjį, ir aš priverčiau jį prisiekti man ištikimybę ir tarnystę iki gyvenimo galo. O po to mano pavaldiniai paskelbė mane pirmuoju Mirties Valdovu. Nuo tos dienos vorai įsiviešpatavo dviejų upių šalyje.
Savo pasakojimą Chebas užbaigė žmonių kalba, kuri, palyginti su telepatiniu minčių perdavimu, atrodė sausa ir neišraiškinga. Tai jis padarė iš mandagumo, pripažindamas, kad Nialo nuomonė šiuo klausimu gali skirtis. Tačiau niekas negalėjo nuslopinti triumfo ir susijaudinimo gaidos Chebo balse, kai jis vaizdavo savo garsiausiąją pergalę. Ir nors Nialas žinojo, jog ši vorų pergalė tapo žmonių vergovės pradžia, jis pritarė Galingojo jausmams. Vorai ilgą laiką buvo engiami, tačiau vieną dieną nuvertė žmonių valdžią ir patys tapo pasaulio valdovais. Tai, be abejo, buvo vienas iš svarbiausių įvykių planetos istorijoje.
Chebas susidomėjęs studijavo Nialo reakciją - skirtingai nuo kitų vorų, jis nesidrovėjo naršyti po jaunojo miesto valdovo protą. O paskui pasiteiravo su šiurkštoku humoru:
- Na, žmogau, ar nusipelnėme mes tos pergalės?
- Taip, valdove. Jūs nusipelnėte taikaus gyvenimo. Tačiau kol egzistuoja vergovė, nėra tikros taikos.
Vorų Valdovas tarsi prunkštelėjo atsakydamas:
- Gal ir taip. Bet man gyvam esant, kitos išeities nebuvo.
- O dabar tu nebesi gyvas? - leido sau pasmalsauti Nialas.
- Tavo supratimu, ne. - Ūmai Mirties Valdovo "balse" pasigirdo nuovargis. - Mano smegenų gyvybę palaiko šitie vaikeliai. -
Galingasis pasiuntė palankumo impulsą jaunajam voriukui, kuris atsiliepė į jį dėkingumo virpesiu lyg paglostytas šunelis. - Bet šio vaiko jėgos jau senka, ir aš nebegaliu jo daugiau varginti.
Nialas ceremoningai nusilenkė.
- Dėkoju tau už man parodytą malonę bei kantrybę.
- Malonu buvo susipažinti. Gal nori dar ko nors paklausti, prieš man išeinant?
Ūmai Nialas prisiminė, ko gi jis iš tiesų atėjo į šią šventą vietą.
- Tik vieno dalyko, valdove. Ar teko tau kada girdėti apie žmonių tautą, gyvenančią po žeme ir valdomą galingo burtininko?
- Neteko. Bet ne, palauk... - Mirties Valdovas akimirkai susimąstė, paskui sunkiai atsiduso. - Ne, nieko daugiau nebeprisimenu. Pasikalbėk su mano patarėju. Jis viską žino. O man laikas grįžti. Lik sveikas ir sėkmingos kelionės.
Akimirka, ir Chebo neliko. Jis išnyko taip greitai, kad Nialas nespėjo net atsitokėti, ir jo sąmonė, vis dar pasijungusi į mumifikuotas smegenis, staiga atsidūrė tuštumoje. Vaikinas krūptelėjo, tarsi pabudęs iš gilaus sapno. Atrodė neįtikėtina, kad šiame seniai mirusio kūno kiaute ką tik plazdėjo gyvybė.
Kurį laiką niekas nekalbėjo - vorai niekada neskubėjo nutraukti tylą.
- Didysis šiandien buvo gerai nusiteikęs, - galiausiai pratarė Asmakas.
Neįprasta dvejonė voro balse leido Nialui suvokti gilią ką tik įvykusio pokalbio prasmę. Chebas buvo legendinė būtybė, beveik dievas; tačiau kalbėjosi su Nialu kaip lygus su lygiu. Nenuostabu, kad Asmakas vis dar negalėjo atsipeikėti po stulbinančio įvykio, kurį ką tik regėjo savo akimis: dialogo tarp Chebo Galingojo ir deivės pasiuntinio.
- Ką jis turėjo omenyje sakydamas: "Pasikalbėk su mano patarėju"? - paklausė Nialas.
- Galingasis kalbėjo apie Kvizibą Išmintingąjį.
- Ar galėčiau pasikalbėti su Kvizibu Išmintinguoju?
Nialui pasirodė, kad jo prašymas išgąsdino Asmaką. Pirmąją akimirką jis netgi pamanė, kad negaus leidimo. Bet paskui Asmakas, netaręs nė žodžio, apsisuko ir pirmas išropojo iš slaptojo kambarėlio; Nialas nusekė iš paskos. Voriukas, atlydėjęs jį čionai, ėjo paskutinis. O voriukas-tarnautojas liko kiūtoti savo vietoje, apsvaigęs ir bejėgis.

Grįžęs į šventąją olą, Nialas tuoj pajuto ore tvyrančią keistą įtampą: tarytum visi ten buvę vorai staiga užgniaužė kvapą. Tik leidęs savo sąmonei įsiskverbti į Grelio sąmonę, vaikinas suprato, kas čia dedasi. Kaip ir Asmakas, šie jauni mirusiųjų valdovų tarnai suvokė, kad jiems teko didžiulė garbė dalyvauti susitikime, kuris amžiams išliks legendose. O pats Nialas jautėsi keistai atsipalaidavęs ir žvalus, kaip paprastai jaučiasi žmogus, patyręs kažką svarbaus ar padaręs kokį nors įdomų atradimą.
Nialui ir jo palydovams sustojus olos viduryje, iš viršaus tylutėliai nusileido trys jauni vorai ir žingtelėjo link jų. Nialo nuostabai, tai buvo rudieji vilkiniai vorai - stambesni ir fiziškai stipresni už vorus budelius. Kadangi pastarieji su vilkiniais vorais paprastai elgdavosi kaip su tarnais - o tie nesiskundė tokiu vaidmeniu, - buvo tikrai keista matyti juos šioje šventoje vietoje. Dar labiau Nialas nustebo, kai rudžiai, nekreipdami dėmesio į Asmaką, ėmė tartis tarpusavyje; matyt, jie užėmė čia kažkokią ypatingą padėtį ar vykdė ypač svarbią užduotį. Galų gale stambiausiasis iš trijų, jau beveik suaugęs voras, pasisuko į Asmaką ir minties impulsu išreiškė jam pagarbą. O tada nužingsniavo į kitą olos pusę, lydimas savo dviejų draugų. Asmakas pamojo Nialui eiti pirma jo. Šįkart iš paskos nusekė ir Grelis.
Nialas manė, kad jį nuves į kitą nišą, uždangstytą daugiasluoksniais voratinkliais. Todėl labai nustebo, kai vorų trijulė stabtelėjo priešais pliką akmeninę sieną, o paskui ėmė kabarotis į ją. Priėjęs arčiau, vaikinas išvydo gruoblėtame paviršiuje pakankamai iškyšulių, į kuriuos kabinantis buvo galima lipti. Tik akimirką padvejojęs, jis įsitvėrė į nedidelį iškyšulį, styrantį per pėdą virš galvos, dešinę koją pastatė ant colio pločio atbrailos palei žemę ir prisitraukė. O jau po minutėlės lengviau atsikvėpė pajutęs, jog Asmakas prilaiko jį valios jėga, kad nenukristų apgraibomis ieškodamas, už ko nusitverti.
Užkopęs į maždaug šešių pėdų aukštį, Nialas staiga pamatė, kad rudieji vorai kažkur dingo. Mįslė išaiškėjo po kelių minučių, kai jis, net uždusęs iš nuovargio, staiga išvydo prieš akis nedidelę apvalią landą, iškirstą akmens sienoje. Landa buvo vos dviejų pėdų aukščio, ir teko lįsti galva į priekį. Ropšdamasis Nialas prarado telepatinį ryšį su Asmaku ir akimirkai apmirė, apimtas begalinio siaubo: staiga jis atsidūrė visiškoje tamsoje, tokiame siaurame ir žemame tunelyje, kad, atrodė, uolinės sienos tuoj susiverš, sutraiškydamos jį. Po minutėlės aplinkui vėl "nušvito" - telepatinis ryšys atsinaujino. Deja, net ir galėdamas "matyti" aplinką, Nialas nepasijuto saugiau. Tunelis buvo iškirstas žmonių - apie tai bylojo įrankių žymės ant sienų, - tačiau buvo toks siauras, kad negalėjai nė apsisukti. Be to, jis leidosi žemyn, ir tai tik pakurstė Nialą apėmusią baimę: jam ėmė atrodyti, kad kelio atgal nebėra. Maždaug už tuzino jardų priekyje paskutinysis iš jaunųjų vilkinių vorų jau dingo už tunelio posūkio. Rūgštus specifinis šių vorų kvapas ankštoje erdvėje buvo ypač stiprus.
Jeigu Asmakas ir pastebėjo Nialo baimę, tai buvo pakankamai taktiškas, kad to neparodytų. Įsispraudęs pro landą, stambusis voras visiškai užblokavo kelią atgal, ir Nialas pasijuto tarsi užmūrytas akmeniniame karste. Akimirkai jį užplūdo dusinanti panika; vargais negalais ją užgniaužęs, vaikinas prisivertė ropoti tuneliu toliau, žemai nunarinęs galvą, kad nesusimuštų pakaušio į lubas.
Bet didžiausi sunkumai jo laukė ties posūkiu; matyt, tuneliukas vis dėlto buvo skirtas vorams, ne žmonėms. Maždaug dešimties pėdų atkarpoje jis buvo toks siauras, kad sienos spaudė pečius, ir teko stumtis į priekį, atsispiriant kojomis. O paskui staiga, begaliniam Nialo džiaugsmui, praėjimas praplatėjo, ir jis atsidūrė ankštoje oloje, kur nebebuvo nė plotelio laisvos vietos, ir jam nori nenori teko spaustis prie gauruotų vilkinių vorų, skleidžiančių nepakenčiamą aitrų kvapą. Atrodė neįtikėtina, kad čia galėtų tilpti dar kas nors. Vis dėlto Asmakui kažkaip pavyko įsisprausti į kambarėlį, ir Nialas pasijuto priplotas prie sienos tarp šarvuotų vieno voro kojų bei minkštos viršutinės kito voro pilvo dalies.
Skirtingai negu Chebo Galingojo kapavietėje, šiame mažyčiame kambarėlyje, vos penkių pėdų skersmens ir mažiau kaip šešių pėdų aukščio, nebuvo jokio altoriaus ar ko kito, kur galėjo ilsėtis negyvo voro palaikai; urvelis atrodė tuščias. Paskui Nialas pastebėjo ant priešingos sienos šviežio voratinklio lopinėlį, vos šešių colių skersmens; nesunku buvo susiprotėti, kad jis dengia kažkokią angelę uoloje.
Ankštoje patalpoje vorų kūnų karštis tiesiog dusino, jau nekalbant apie jų specifinį kvapą. Tačiau rudžių akivaizdoje Nialui teko susivaldyti ir užgniaužti bet kokį nesmagumo ar nerimo jausmą: gėda būtų deivės pasiuntiniui rodyti savo silpnumą.
Dabar visas Asmako dėmesys nukrypo į voratinkliu pridengtą landelę priešingoje sienoje, ir Nialas, padedamas jo, pamatė, kad iš tiesų tai tik nedidelis, vos šešių colių gylio, nuožulnus įdubimas, išklotas minkšta šilko gijų vata. Ant jos gulėjo tai, kas liko iš Kvizibo Išmintingojo, pasak legendos, pirmojo voro, supratusio, kaip galima pavergti žmones.
Jau niekuo nebesistebėdamas, Nialas tik pats sau mintyse pažymėjo, kad Kvizibas buvo gerokai mažesnis už savo šeimininką Chebą. Šio voro kūnas buvo žvirblio dydžio; dauguma kojelių, ant kurių jis gulėjo, seniai nulūžo ir dabar styrojo iš po jo kaip sudžiūvę šakaliukai. Galva ir krūtinė gerai išsilaikė, tačiau pilvas, paprastai sudarantis didžiąją voro kūno dalį, taip susitraukė, kad jo beveik ir nesimatė.
Išvydęs tuos kelis mumifikuotus gabalėlius, likusius iš Kvizibo Išmintingojo kūno, Nialas pagaliau suprato, kodėl jį čionai atlydėjo net trys vilkiniai vorai. Suprato ir tai, kodėl Asmaką taip sujaudino Nialo pageidavimas pasikalbėti su Kvizibu - buvo sunku patikėti, kad net šių trijų stiprių rudžių gyvybinė jėga įstengs pažadinti šiame išdžiūvusiame kiaute bent kažką panašaus į gyvybę ir protą.
Vos tik voriukų trijulė ėmė koncentruoti savo dėmesį į lavono liekanas, uždaros erdvės baimė, užvaldžiusi Nialą dar šliaužiant tuneliu, kaipmat išnyko. Jis taip įsigilino į tai, kas čia vyko, kad užmiršo visa kita. Šįkart jis leido savo sąmonei susitapatinti su bendrąja vorų sąmone, kartu su jais įsismelkė į Kvizibo Išmintingojo kiautą ir įplaukė į pilką tuštumą, proto čiuptuvais beviltiškai ieškodamas, kur įsitverti šiame nebūties pasaulyje. O jaunieji vorai, kad ir kaip bebūtų keista, nė kiek nepabūgo nebūties; akimirka, ir jų gyvybinė energija plūstelėjo į tuštumą kaip krioklys į prarają. Iš pradžių Nialą apėmė neviltis, artima panikai: jam pasirodė, kad jo paties sąmonė tuoj išsisklaidys pilkame vakuume. O paskui jis staiga pajuto, jog pilkuma aplinkui jau nebetuščia. Į paviršių lyg sklindantys į šalis ratilai veržėsi kažkas gyvas. Sakytum, pabaisa, kylanti iš jūros dugno. Energijos srautas ėmė trūkčioti - tai dėl to, kad toji gyvybė stengėsi prikelti save iš nebūties. Akimirkai Nialas net suabejojo, ar vilkiniams vorams užteks energijos išsilaikyti, ar bedugnė neįtrauks jų pačių į nebūtį. Bet štai lyg miegantysis, bundantis iš gilaus sapno, Kvizibas Išmintingasis pradėjo suvokti, kas vyksta aplinkui, ir pats ėmė kabintis į gyvųjų pasaulį. Keista buvo tik tai, kad jis grįžo į gyvenimą nenoromis, tarsi gyvenimas jam buvo neapsakomai sunki našta.
Skirtumas tarp Kvizibo ir Chebo buvo akivaizdus. Chebas ekskursiją į gyvųjų pasaulį suvokė kaip pramogą; Kvizibui tai tebuvo varginanti pareiga, kurios jam labai norėjosi išvengti. Lyg ligonis, prižadintas iš sunkaus miego, jis taip ir taikėsi nugrimzti atgal į užmarštį. Dabar Nialas suprato ir antrąją priežastį, dėl kurios jo iškvietimui buvo parinkti vilkiniai vorai, o ne vorai budeliai. Vilkiniai buvo ne tokie protingi kaip budeliai, tačiau jų sąmonė pasižymėjo tam tikra kibia jėga, kuri neleido Kvizibui pasprukti atgal į pilkumą.
Tai, kas nutiko paskui, tiesiog sukrėtė Nialą. Jam pasirodė, kad vienas iš jaunųjų vorų staiga pastvėrė Kvizibą stipriomis priekinėmis letenomis ir pertempė per gyvųjų karalystės slenkstį. O iš tiesų buvo taip: rudis perkėlė Kvizibo sąmonę į savo paties smegenis, o pats pasinėrė lyg ir į kokį transą, palikdamas savo smegenis Kvizibo nuožiūrai. Taip miręs voras iš bekūnio proto virto gyva būtybe, palaikoma visos rudžio organizmo gyvybinės sistemos. Kurį laiką jis liko pasyvus, lyg neturėtų jokio noro kažką daryti. Bet galiausiai nukreipė savo dėmesį į Asmaką ir vangiai paklausė:
- Kas šįkart nutiko, mirusiųjų saugotojau?
Balsas, visai nepanašus į Chebo Galingojo balsą, buvo silpnas, duslus. Nialas jau seniau pastebėjo, kad vorų "balsai" tokie pat skirtingi, kaip ir žmonių, nors ir kalba jie telepatiškai, iš proto į protą. Balsas geriau negu bet kas kitas išreiškė pačią voro asmenybę.
- Šis jaunuolis yra didžiosios deivės pasiuntinys, - atsakė Asmakas. - Jis nori užduoti tau klausimą.
Kvizibas pažvelgė į Nialą be jokio susidomėjimo.
- Tegu užduoda. - Išminčiaus balsas buvo abejingas, vangus.
- Noriu paklausti, valdove, - prakalbo Nialas, - ar žinai, kas pastatė didžiąją sieną per Mirusiųjų Slėnį?
- Žinau. Aš.
- Tu! - Nialas pajuto, kad Asmakas bei Grelis, stovintis už tėvo koridoriuje, nustebo ne mažiau už jį.
- Taip, aš. Žinoma, ne vienas, - irzliai pridūrė Kvizibas. - Turiu omenyje, aš vadovavau statybai.
- Ir tai įvyko jau po Chebo Galingojo mirties? - pasitikslino Nialas.
- Teisingai. Siena pastatyta valdant jo sūnui Kasibui Karingajam. Nors, tiesą sakant, visi tie nesusipratimai prasidėjo jau Chebo laikais.
Kvizibas kalbėjo lėtai, tarsi apgalvodamas kiekvieną žodį. Jo balsas nepasižymėjo nei valdingumu, įgimtu Chebui, nei jėga, o švokščianti intonacija suteikė jam gilios senatvės atspalvį. Ir vis dėlto Kvizibas Išmintingasis kažkodėl iškart patiko Nialui - galbūt dėl būdo kuklumo, persipynusio su subtiliu humoro jausmu. Šiaip ar taip, buvo nesunku suprasti, kodėl du žymiausieji Vorų Valdovai pasirinko jį savo vyriausiuoju patarėju.
- Bet kodėl pastatei tą sieną? - kamantinėjo toliau Nialas.
- Kad tie išgamos iš šiaurės negalėtų patekti į mūsų žemes.
Sakydamas "išgamos", Kvizibas pavartojo nemalonų, šiek tiek žeidžiantį vaizdinį, tarsi kalbėdamas apie kažkokius ypač šlykščius vabzdžius.
Nialas vos įstengė sutvardyti jaudulį.
- Kas jie tokie buvo?
- Nežinau. Mes neišsiaiškinome.
Taip, suprato Nialas, išgauti informaciją iš Kvizibo bus nelengva. Ne todėl, kad legendinis išminčius tyčia taip mažai kalbėjo ar slėpė tai, ką žinojo. Tiesiog Nialas klausinėjo jį žmonių kalba, ir Kvizibas, gyvenime, matyt, mažai bendravęs su žmonėmis tiesiogiai per protą, sunkiai suprato Nialą - kaip žmogus, mėginantis perprasti užsieniečio akcentą.
Nialas giliai atsiduso ir, prieš pateikdamas kitą klausimą, gerai jį apgalvojo.
- Galingasis Valdovas Chebas papasakojo man, kaip jūs užkariavote šį miestą. Jis sakė, kad po to jis tapo visos šalies tarp dviejų upių valdovu. O dabar tu man sakai, kad jums nepavyko pavergti žmonių iš šiaurės.
Nialas nutilo, bet Kvizibas nieko neatsakė. Akivaizdu, kad nesuprato vaikino minties. Tada Nialas pabandė patikslinti klausimą:
- Iš kur ateidavo tie žmonės?
- Nežinau. Mes neišsiaiškinome.
- Nejaugi net nebandėte išsiaiškinti?
- Iš pradžių nebandėme. Mūsų visai nedomino kalnai į šiaurę nuo Mirusiųjų Slėnio. Iš kalnų mums nėra naudos, o ir pakrantės lyguma pernelyg siaura.
Pagaliau Kvizibo protas ėmė perdavinėti geografinius vaizdus: iš pradžių tai buvo Mirusiųjų Slėnis su juoduoju vulkaniniu ežeru viduryje, paskui dantyti pamėkliški šiauriniai kalnai su neregėtomis, aštriomis lyg adatos viršūnėmis. Nialas pastebėjo, kad kalnų šlaitus dengia storas sniego sluoksnis; nenuostabu, kad Kvizibo laikais ši žemė dar tik mėgino išsilaisvinti iš didžiojo ledynmečio gniaužtų.
Nialą gerokai nustebino gautojo kalnų peizažo aiškumas; jis atrodė netgi ryškesnis ir tikroviškesnis už tą panoramą, kurią Nialas prieš porą valandų regėjo Asmako proto akimis. Buvo sunku patikėti, kad atmintis, netgi ypatinga voro atmintis, gali išsaugoti bet kurį vaizdą tiksliai lyg fotografijoje.
Pašnekovų protams glaudžiau susijungus, bendravimas supaprastėjo. Supratęs, kad Nialą domina šiauriniai kalnai, Kvizibas priartino jų vaizdą, kad išryškėtų smulkesnės landšafto detalės. Nialas iškart pastebėjo, kad didžiojo ledynmečio pabaigoje ežeras slėnio viduryje buvo kur kas platesnis, upės, ištekančios iš jo, kur kas sraunesnės. Vandeningi kalnų upeliai, maitinantys ežerą, sruvo šlaitais lyg baltų putų kaskados. Ežeras buvo sklidinas iki kraštų, taigi statūs krantai, kuriuos Nialas matė ankstesnėje panoramoje, tais laikais slėpėsi po juodu vandens paviršiumi.
Ir tada Nialas uždavė Išmintingajam klausimą, kuris sukosi jo galvoje jau nuo tos akimirkos, kai pirmą kartą išvydo paslaptingąjį slėnį.
- Kodėl ši vieta vadinama Mirusiųjų Slėniu?
- Nes čia baisiosios audros naktį žuvo nesuskaitoma galybė mūsų karių.
- Kaip tai atsitiko?
Atsakydamas Kvizibas atkūrė baisios liūties reginį, po kurio sekė dar šiurpesnis vaizdas: vandens srautas, užpildęs visą slėnį nuo vieno krašto iki kito, nešė tūkstančius vorų, bandžiusių pasislėpti nuo audros po pietiniu kalno šlaitu. Vizija truko vos sekundę - matyt, Kvizibas neturėjo noro ilgiau ją tęsti, - bet sukrėtė Nialą iki širdies gelmių; jam net kvapą iš siaubo užgniaužė. Taip pat sureagavo ir pokalbio klausantys vorai.
- Bet ką tokia daugybė vorų veikė šiame slėnyje? - paklausė vaikinas.
- Ruošėsi žygiui į šiaurę, ieškoti priešo, - paaiškino Kvizibas.
- Juk tu ką tik sakei, kad šiaurinės žemės jūsų nedomino.
- Tas tiesa. Bet mes turėjome gintis nuo užpuolikų.
Dabar Kvizibo protas atkūrė pajūrio miesto vaizdą: balti namai, medžiais apsodintos terasos ir aukšti didingi pastatai - tikriausiai senos šventyklos. Lyguma, supanti miestą, pasirodė Nialui lyg ir pažįstama, taip pat ir du kupolo pavidalo kalnai, stūksantys abipus lygumos. Ūmai vaikino širdis virptelėjo iš susijaudinimo - tai buvo Sibila, miestelis, Nialo matytas prieš porą valandų "skrydžio" su Asmaku metu. Tada jis regėjo tik skeveldromis užverstas gatves bei aprūkusius namus; tačiau kalnai fone neleido abejoti: tai buvo ta pati vieta.
O paskui ryškių vaizdų seka Kvizibas papasakojo jam apie tragediją, įvykusią Mirusiųjų Slėnyje.
Pajūryje stūksanti Sibila buvo tas pats miestas, kur prisiglaudė Chebas su savo valdiniais, grįžęs iš dykų šiaurinių kraštų. Daugiau kaip prieš šimtmetį iki Chebo atėjimo miestą sudegino Skapta Gudrusis. Žmonės nebegrįžo tenai, nes griuvėsiuose veisėsi begalė šlykščių slidžių gyvių. (Nialas jau žinojo, kad voro kūnas po mirties virsta žemesne gyvybės forma, vadinamaisiais galvakojais - į aštuonkojus panašiais bestuburiais, kurie visiškai nepavojingi suaugusiems žmonėms, bet nepraleidžia progos pasmaugti ir suėsti miegantį vaiką.) Vorų tie padarai nebaugino, nes lengvai leidosi valdomi valios jėga. Taigi Chebas ir jo valdiniai daug metų išgyveno sugriautame mieste, tačiau nei Vakenas Baisusis, nei jo sūnus Vakenas Teisingasis apie tai net neįtarė. Kai klajojantys piemenys prieidavo pernelyg arti miesto, vorai juos sučiupdavo ir paversdavo savo vergais. Kaip tik tada Kvizibas netikėtai suvokė laikąs savo rankose raktą į žmonijos pavergimo paslaptį. Vorai ėmė atiminėti iš žmonių naujagimius vaikus ir auginti patys. Naujoji tarnų veislė padėjo Chebui Galingajam nugalėti Vakeną Teisingąjį ir tapti vorų miesto valdovu.
Per keturiasdešimt mėnulio mėnesių vorai užėmė visas žmonių tvirtoves, ir Chebas tapo neginčijamu pasaulio viešpačiu. Tačiau pergalė buvo nelengva. Vieno voro valios jėga tada dar buvo maždaug lygi vieno žmogaus fizinei jėgai. O žmonės tais laikais, palyginti su vorais, buvo milžinai. Iki dantų ginkluotas karys, įkaitintas vyno, mūšyje galėjo nudobti visą tuziną vorų - anksčiau, negu tie spėdavo suvienyti savo valią ir paralyžiuoti ranką su kardu. Net vorų nuodai buvo nepavojingi kariui, apsitaisiusiam šarvais. O kadangi tais laikais žmonės skaičiumi vis dar gerokai pranoko vorus, karas buvo ilgas ir kruvinas. Po vieno sunkaus pralaimėjimo Chebas netgi ėmė galvoti, ar nevertėtų grįžti atgal į šiaurines žemes. Bet padedant didžiajai deivei, vorai galiausiai paėmė viršų, ir jų karalystė nusitęsė nuo Kaibado dykumų pietuose iki Pilkųjų kalnų šiaurėje.
Ir štai eidamas šimtas dvidešimtuosius metus, kai nusilpusios kojos jau nebepajėgė išlaikyti kūno svorį, Chebas Galingasis pasitraukė į šventąją olą po savo sostine ir iš čia persikėlė į mirusiųjų karalystę. Mirties Valdovu tapo Chebo sūnus Kasibas, vadovavęs vorų kariuomenei paskutiniame žygyje prieš pietinės dykumos žmones.
Paskutiniaisiais Chebo valdymo metais pajūrio miestelis Sibila tarnavo jam ir jo dvariškiams vasaros rezidencija - mat, pasibaigus ledynmečiui, vasaros kasmet būdavo vis karštesnės. Vergai, prižiūrimi ištikimųjų Chebo tarnų, atstatė miestą, ir vorai dažnai gyvendavo vienuose namuose su savo tarnais, užleisdami žmonėms apatinius aukštus, o patys įsikurdami viršutiniuose. Vidurvasario kaitroje gera buvo mėgautis gaiviu jūros vėju. Bet sendamas Chebas ėmė vis dažniau prisiminti savo vaikystę, prabėgusią šaltose šiaurinėse žemėse. Jis nusiuntė tenai žvalgus, ir tie pranešė, jog ledai jau atsitraukę, o pelkėse veisiasi gausybė paukščių bei kitokių laukinių padarų. Todėl praėjus metams po Chebo mirties, jo sūnus Kasibas išsiuntė į šiaurę būrį savo tarnų, vadovaujamų Madigo, Halato anūko, parinkti vietą naujo miesto statybai.
Bet Madigas negrįžo, o paieškos būrys, kurį sudarė ir vorai, ir žmonės, neaptiko jokių jo pėdsakų. Madigas su savo žmonėmis dingo kažkur šiaurrytinėje kalnų dalyje. Tačiau Kasibas atsisakė patikėti, kad tuzinas vyrų gali išnykti be pėdsakų, net ir klastinguose Kendo tyruose. Taigi jis išsiuntė antrą paieškos būrį, vadovaujamą garsaus pėdsekio Tubino. Tubinas netrukus tikrai rado ekspedicijos pėdsakus, kurie atvedė jį į paskutiniąją Madigo stovyklavietę. O už geros dešimties mylių nuo stovyklavietės aptiko dar vieną, bet paskutinį ženklą - durklą, kurio kotas buvo įsmeigtas į purią žemę taip, kad geležtės galas rodė į vakarus, į Pilkuosius kalnus. Madigo žmona atpažino vyro durklą, kurį jis visuomet nešiodavosi prisirišęs prie kairiosios blauzdos po kelnėmis.
Tubinas padarė išvadą, kad priešai užpuolė Madigą bei jo vyrus vidury nakties ir paėmė be mūšio. O tada nusivarė kažkur į vakarus. Matyt, užpuolikai buvo trumpam sustoję - galbūt papusryčiauti - ir Madigas, pasinaudojęs galimybe, išsitraukė paslėptą durklą ir paliko jį nukreiptą į tą pusę, kur juos ginė priešai. Durklo kotą jis įsmeigė į žemę, kad radusieji jį iškart suprastų, jog ginklas buvo tyčia paliktas, o ne atsitiktinai pamestas.
Tačiau net Tubino patirtis ir sumanumas nepadėjo rasti jokių kitų žvalgų būrio pėdsakų. Ieškotojai dar dvi dienas žygiavo link Pilkųjų kalnų, bet neaptiko net kokios nors stovyklos pėdsakų. Pasiekę plikas Pilkųjų kalnų pašlaites, jie nusprendė nutraukti bevaises paieškas ir grįžti namo.
Kasibas nusprendė, kad Madigą užpuolė klajokliai, galbūt bėgliai iš kurios nors vorų sumuštos žmonių kariuomenės. Bet vorų balionai, išžvalgę Kendo tyrlaukius ir visus įmanomus gyventi slėnius Pilkuosiuose kalnuose; neaptiko nė ženklo žmonių gyvenvietės.
Ir štai vieną dieną, jau besibaigiant vasarai, sargybinis, budėjęs ant Sibilos sienų, pastebėjo vienišą žmogų pilku apsiaustu, atšlubčiojant per lygumą link miesto. Prieš pat vartus nepažįstamasis kniūbsčias parvirto ant žemės ir liko gulėti lyg negyvas.
Jį pakėlė ir nunešė į artimiausią namą, kur paguldė į lovą. Ir tik tada sargybos kapitonas, atėjęs pažiūrėti į nepažįstamąjį, atpažino, jog tai Madigas. Jo veidas buvo toks baltas ir įkritęs, kad buvo labiau panašus į lavono, o ne į gyvo žmogaus veidą.
Bet atgavęs sąmonę, Madigas atsisakė ką nors pasakoti pareiškęs, kad jo pasakojimas skirtas tik paties Mirties Valdovo ausims. Kadangi tuo metu Kasibas Karingasis buvo jau grįžęs į sostinę, Madigas vos sustiprėjęs su palyda iškeliavo į vorų miestą. Ten jį tuoj pat nuvedė pas Mirties Valdovą. Bet tai, apie ką jie kalbėjosi, išliko paslaptyje, nes Kvizibą ir visus kitus patarėjus valdovas išsiuntė iš menės. Kvizibas, gavęs leidimą grįžti tuoj po jų pokalbio, pastebėjo, kad Madigas atrodė išsekęs ir liguistas, o Mirties Valdovas - rūškanas ir susimąstęs.
Tos pačios dienos vakare Madigas atgulė, apimtas tokios karštinės, kad nebeįstengė išsilaikyti ant kojų. Mirties Valdovo įsakymu jį paguldė kambarėlyje pačiame rūmų viršuje ir netgi tėvui, kuris, kaip ir jo tėvas, buvo vardu Halatas, neleido aplankyti ligonio. Galiausiai Halatas, išgirdęs, kad sūnus jau merdėja, puolė Mirties Valdovui po kojomis, maldaudamas leidimo atsisveikinti su sūnumi. Mirties Valdovas išklausė jo prašymą ir leido budėti prie Madigo mirties patalo. Niekas nesužinojo, apie ką kalbėjosi tėvas ir sūnus. Tačiau praėjus savaitei po Madigo mirties, Halatas iškeliavo paskui jį į mirusiųjų karalystę. Kvizibas pats išlydėjo mirštantįjį - mat Halatas, kaip ir jo tėvas, buvo veikiau draugas negu tarnas - ir suprato, kad sūnaus netektis atėmė iš Halato bet kokį norą gyventi. Paskutiniai jo žodžiai, pasakyti Kvizibui, buvo šie: "Mano sūnus buvo pasmerktas mirčiai".
Kai, vėl užėjus vasaros karščiams, Mirties Valdovas grįžo į Sibilą, miestiečius rado apimtus panikos. Per praėjusius metus be žinios dingo dar trisdešimt ištikimųjų Kasibo tarnų. Dalis jų buvo piemenys, ganę bandas kalnų papėdėje. Bet daugelis buvo pagrobti naktį iš pačio miesto; vienas žmogus prapuolė iš namų, kur tuo metu miegojo jo žmona ir du sūnūs. Valdovo įsakymu buvo sustiprinta miesto sargyba, o vergai ėmė pilti aplink jį žemių pylimą. Tačiau žmonės ir toliau dingdavo be pėdsakų. Šiurpiausia buvo tai, kad niekas niekada nė akies krašteliu nematė tų pagrobėjų.
Tai Kvizibui šovė mintis, kad priešas galbūt įsibrauna į miestą nuo jūros pusės. Mirties Valdovas tuoj pat įsakė saugoti pakrantės juostą. Tačiau jau tą pačią naktį prapuolė du sargybiniai - vienas, budėjęs pakrantėje, kitas ant pylimo. Sužinojęs apie šį įžūlų nusikaltimą, Mirties Valdovas išsiuntė šimtą balionų išnaršyti miesto prieigas ir aplinkines žemes iki pat Pilkųjų kalnų. Tačiau ne oro žvalgai, o Tubinas Pėdsekys, darbuodamasis vienas, aptiko vieno iš sargybinių kūną, užkastą negilioje duobėje maždaug už mylios nuo miesto. Lavonui trūko abiejų rankų nuo alkūnių ir abiejų kojų žemiau kelių. Daugiau nė vieno kūno rasti nepavyko.
Mirties Valdovas baisiausiai įtūžo ir prisiekė atkeršyti. (Iš to Nialas suprato, kad įvykis buvo tikrai svarbus; vorai, skirtingai nuo žmonių, gėdijosi rodyti stiprius jausmus; jie netgi laikė garbės reikalu slėpti savo emocijas.) Taigi Kasibas sušaukė visus savo patarėjus - Kvizibas buvo seniausias bei garbiausias tarp jų - ir paskelbė, kad ketina surasti priešą ir sunaikinti jį. Dauguma patarėjų, pabūgę valdovo įniršio ir ne mažiau už jį pasipiktinę, sutiko, kad priešą reikia nubausti bet kuria kaina. Tik Kvizibas bei senas generolas, vardu Amalekas, patarė neužmiršti atsargumo. Bet Kasibas buvo taip smarkiai įtūžęs, kad praleido jų patarimą pro ausis.
Kadangi visi sutiko su spėjimu, jog priešas slapstosi kažkur Pilkuosiuose kalnuose, ir kadangi Kasibas visuomet troško prijungti prie savo valdų šiaurines žemes, Amalekas gavo įsakymą suburti tūkstantinę vorų bei žmonių kariauną. Kariai susirinko lygumoje priešais Sibilą, o iš ten patraukė šiaurėn į Didžiojo Ežero Slėnį. Žmonių pulkai žygiavo pakrantės lyguma, o vilkinių vorų būriai naršė po kalnus, šukavo kiekvieną slėnį. (Nialas gyvai įsivaizdavo nepailstančiuosius vilkinius vorus, kopinėjančius aukštyn žemyn po kalnus lyg po lėkštas kalveles.) Po keturių dienų armija susijungė ant Didžiojo Ežero kranto ir ėmė ruoštis kopimui į šiaurinius kalnus. Dvikojai kariai, vadovaujami Amaleko, turėjo žygiuoti aukštyn iš vakarų pusės, jūros pakrante; vilkiniai vorai turėjo toliau šukuoti kalnus bei slėnius; vorai budeliai su pačiu Kasibu Karinguoju priešakyje turėjo traukti į rytus link upės slėnio, kur prasidėjo Kendo tyrlaukiai.
Sumanytojo žygio į šiaurę dienos išvakarėse oras nuo pat ryto buvo tvankus, karštas, bevėjis. Tačiau jau po pietų saulę uždengė didžiulis juodas debesis, iš pietryčių papūtė šaltas vėjas. Vakarop vėjas peraugo į vėtrą, o paskui prapliupo taip smarkiai lyti, kad brezentines pėstininkų palapines kaipmat priplakė prie žemės. Kasibas įsakė savo kariaunai pasislėpti nuo audros po pietiniu kalno skardžiu, kur didžiulė išsišovusi uola šiek tiek užstojo vėją. Pats Kasibas, lydimas savo patarėjų bei generolų, perkirto upę pontoniniu tiltu, kurį nutiesė inžinerinis dalinys, ir patraukė į šiaurinį slėnio pakraštį; vėjas buvo toks stiprus, kad jiems teko susikabinti tarpusavyje, antraip stipresnis gūsis būtų nunešęs.
Taigi Kasibas su savo štabu prisiglaudė paslaptingajame mieste, iškirstame kalno skardyje. Iš čia, iš apleistos tvirtovės, jie matė, kaip patvinusi upė nunešė pontoninį tiltą. Mirties Valdovas per daug nesijaudino, nes buvo įsitikinęs, kad audra tuoj išsisiaus ir nurims. Tačiau vidurnaktį vėtra, atvirkščiai, dar labiau įsišėlo. O jau paryčiais jie išgirdo garsą, kurį taip bijojo išgirsti Kvizibas: kurtinantį vandens šniokštimą. Jau nuo audros pradžios Išmintingasis būgštavo, kad gali patvinti ežeras.
Nuojauta jo neapgavo: ežeras išsiliejo iš krantų. Kvizibas visą naktį išbuvo užsisklendęs savo sąmonėje, kad nejaustų mirkstančios lietuje kariaunos nevilties. Bet dabar jį užgriuvo begalinis tūkstančių karių siaubas ir skausmas: tai putojantis vandens srautas rėžėsi į vorus ir priplakė prie uolėto kalno skardžio. Mažiau kaip per minutę žuvo visi; įsisiautėjęs vanduo nuplovė slėnį, nepalikdamas nė ženklo galingos armijos.
Išaušus kitos dienos rytui, lietus ir vėjas nuščiuvo, bet slėnis buvo virtęs ruda upe, srūvančia link jūros. Mirties Valdovui ir keliems išlikusiems jo pavaldiniams teko praleisti tuščiame akmeniniame mieste dar vieną dieną ir vieną naktį, kol vanduo tiek nuslūgo, kad jie galėjo nusileisti į slėnį. Akinančios saulės spinduliai jau džiovino bekraštę purvo platybę.
Mirties Valdovas puikiai suvokė atsidūręs labai keblioje padėtyje. Vorai, skirtingai negu žmonės, vaizduote nepasižymėjo ir todėl nebuvo linkę perdėti savo problemų, nuolat galvodami apie jas. Tačiau Kasibas suprato, jog parado beveik visą savo armiją; suprato ir tai, kad jeigu jo pavergti žmonės išgirs apie tai ir nuspręs sukilti, vorų viešpatavimui galas. Bet kadangi katastrofos liudininkų neišliko, vadinasi, nebuvo kam paskleisti baisią žinią. Todėl Kasibas nusprendė grįžęs į vorų miestą paskelbti, jog laimėjo šiaurėje didžią pergalę, ir nutylėti apie įvykusią tragediją. Dar kelis mėnesius po katastrofos jūros potvyniai išnešdavo į krantą žmonių bei vorų lavonus; bet vergų būriai tučtuojau surinkdavo kūnus ir sudegindavo, kad garsas apie nelaimę nepasklistų tarp žmonių.
Gudrybė padėjo. Žmonės niekada taip ir nesužinojo, kas nutiko Mirusiųjų Slėnyje, ir Mirties Valdovas toliau valdė šalį, tarsi tebeturėdamas savo žinioje milijoninę armiją.
Tačiau paslaptingieji priešai iš šiaurės nesiliovė puldinėję Vorų Valdovo karalystės: jie žudydavo piemenis, grobdavo sargybinius, netgi apšaudydavo strėlėmis vorus budelius. Niekas niekada jų nematė - jie buvo tarsi bekūniai. Štai kodėl, paklausęs Kvizibo Išmintingojo patarimo, Mirties Valdovas įsakė pastatyti sieną skersai Mirusiųjų Slėnį, tokią aukštą, kad joks žmogus neįstengtų perlipti. Statyba truko pusę šimtmečio ir kainavo gyvybę dvidešimčiai tūkstančių vergų. Valdant Kasibo įpėdiniui Gribui, dėl to netgi kilo maištas, nusinešęs tūkstančių vorų bei jų tarnų gyvybes. Kvizibas Išmintingasis iškeliavo į nebūties žemę statybai dar tik įpusėjus. Tačiau paslaptingųjų priešų antpuoliai liovėsi nuo pat pirmųjų sienos statybos dienų, ir Mirties Valdovas bei jo palikuonys galėjo toliau ramiai gyventi.
Kvizibo balsas nutilo. Visi oloje esantys vorai atrodė giliai sukrėsti jo pasakojimo. Katastrofos vaizdai buvo tokie ryškūs, kad jie jautėsi tarytum patys pabuvoję nelaimės vietoje tuo metu, kai ežeras išsiliejo iš krantų ir per kelias sekundes sunaikino tiek gyvybių. Niekas iš jų gyvenime nepamirš, kaip atrodė slėnis kitą rytą po audros: tamsiai rudo purvo plynė su stovinčio vandens balomis. (Kvizibas perdavė jiems tokį reginį, kokį pats matė, su visomis smulkmenomis, ir Nialas gavo dar vieną progą įsitikinti, kokia visgi stulbinančiai tiksli voro atmintis.) Ūmai Nialas vėl pajuto, kaip nepakenčiamai karšta ir tvanku ankštoje oloje. Tačiau palyginti su ką tik išgirsto pasakojimo svarba, tai atrodė visai nereikšminga.
Nialas pabandė nusilenkti ir taip išreikšti savo pagarbą išmintingajam vorui, tačiau nieko gero iš to sumanymo neišėjo: jis buvo taip suspaustas vorų, kad negalėjo nė krustelėti.
- Dėkoju, valdove, - galiausiai pratarė jis. - O, jeigu tik tu leistum užrašyti tavo atsiminimus!
Kvizibas pastebimai sutriko.
- Turi omenyje ženkliukus, reiškiančius kalbą?
- Taip.
- Bet kam iš to bus nauda? Mes juk galime bendrauti be jokios kalbos.
- Tas tiesa. Būtent todėl, kad jūs bendraujate tarpusavyje protais, jūs nerašote metraščių. Nė vienas voras šiame mieste nežino, kam ir kodėl prireikė pastatyti didžiąją sieną ir kaip Mirusiųjų Slėnyje žuvo visa Kasibo Karingojo armija. Nejaugi šie įvykiai nusipelnė užmaršties?
- Jie neužmiršti. Aš saugau juos savo atmintyje. Štai kodėl manyje palaikoma gyvybė.
- O ar tu nori, kad gyvybė būtų palaikoma tavyje? - atvirai paklausė Nialas.
- Ne. - Vienskiemeniame žodelyje sutilpo visa liūdesio begalybė. - Aš norėčiau, kad man būtų leista pasilikti nebūties žemėje.
Nialas nebeįstengė suvaldyti smalsumo.
- O kas tai yra - būti mirusiu?
- Deja, negaliu prisiminti. Vos tik įžengiu į šį pasaulį, visiškai užmirštu tą kitą, kaip tu pabudęs užmiršti blankius sapnus. Bet jau vien iš savo nenoro grįžti čionai galiu spręsti, kad anas pasaulis turėtų būti be galo puikus.
- Tikriausiai norėtum likti ten visiems laikams?
- Aš prižadėjau likti gyvas, kad nepradingtų mano prisiminimai.
- Bet jeigu mes užrašysime tavo atsiminimus, tu būsi laisvas nuo duotojo pažado.
- Tai neįmanoma, - tvirtai pareiškė Kvizibas.
- Taip, tam tikra prasme tu teisus - raštu būtų neįmanoma perduoti tavo pojūčių sodrumą, vaizdų gyvumą. Tačiau visi esminiai faktai būtų užfiksuoti. - Pajutęs, kad Išmintingasis nori paprieštarauti, Nialas skubiai tęsė toliau: - Paklausyk manęs. Buvo laikai, kai žmonės taip pat neturėjo rašto. Bet jie turėjo kalbą. Menestreliai bei pasakoriai savo kūriniuose pasakodavo apie žymiausius to meto įvykius, ir jų pasakojimai būdavo perduodami iš kartos į kartą. O paskui žmonės išrado raštą ir pradėjo rašyti metraščius. Nuo to laiko žmonės žino savo istoriją. Dabar visa rašytinė žmonių civilizacijos istorija saugoma Baltojo bokšto bibliotekoje.
Nialo kalba padarė įspūdį Kvizibui.
- Tikriausiai tai labai daug žodžių.
- Taip. Kiekvienas puslapis susideda iš daugelio žodžių. Kiekviena knyga susideda iš daugelio puslapių. Kiekviena biblioteka susideda iš daugelio knygų. - Iliustruodamas savo žodžius, Nialas palydėjo juos atitinkamais vaizdais.
Kvizibas atrodė sukrėstas.
- Toks darbas truktų visą amžinybę!
Nialas, nepratęs reikšti savo minčių vorams įprastu būdu, jau beveik puolė į neviltį.
- Tu manęs nesupranti. Jums, vorams, ši mintis nepatinka, nes iš pirmo žvilgsnio atrodo nuobodi. Jūs gyvenate dabarties akimirka, ir ji jums tokia įdomi, kad nesukate sau galvos dėl praeities. Tai tam tikra prasme yra tinginystė. - Vorų etiketo požiūriu, Nialas kalbėjo daugiau negu įžūliai; bet jam dabar rūpėjo tik tai, ką jis turi pasakyti, o visa kita atrodė nesvarbu. - Žmonės taip pat tinginiai, bet tarp jų visuomet atsirasdavo bent keletas tokių, kurie netingėjo. Tai jie rašė istorijos metraščius, sudarinėjo dangaus skliauto žvaigždėlapius, studijavo geometrijos dėsnius - žodžiu, darė tai, kas didžiajai žmonijos daliai atrodė siaubingai nuobodu. Štai kodėl žmonės sugebėjo pastatyti didžiulius miestus ir užkariauti pasaulį - nes darė tai, kas jums atrodo nuobodu. Tik darydami tai, kas atrodo nuobodu, žmonės liovėsi būti vergais ir tapo šeimininkais.
Kalbėdamas Nialas negalėjo atsikratyti minties, kad kalba tuščiai; jam atrodė, kad nesugeba pasakyti to, ką nori pasakyti, ir joks voras jo nesupras. Bet nutilęs jis staiga suvokė, kad visi oloje esantys vorai klausėsi jo, net kvapą užgniaužę. Kadangi Nialas kalbėjo taip nuoširdžiai ir aistringai, klausytojai jo žodžius priėmė kaip pačios deivės valią.
Iš ilgam stojusios tylos Nialas suprato, kad vorai mėgina įsisąmoninti jo žodžius ir apmąstyti jų prasmę. Galiausiai prabilo Kvizibas:
- Būtų išties nelengva perteikti mano prisiminimus žmonių kalba.
- Nelengva. Bet visgi lengviau, negu tu manai. Baltajame bokšte yra prietaisų, sugebančių skaityti mintis. Jie gali užrašyti tavo atminties turinį, ir nė vienas tavo prisiminimas nebus prarastas.
- Mirties Valdovas niekuomet neduos tam leidimo, - paprieštaravo Kvizibas.
- Jo leidimas nebūtinas. Aš esu šio miesto valdovas. - Nialas truputį sumišo, taip sakydamas, bet jautė, kad neturi kitos išeities. - Tai aš sprendžiu tokius klausimus.
Kvizibas apstulbęs pasisuko į Asmaką.
- Tai tiesa?
- Taip, valdove. Šis jaunuolis - deivės pasiuntinys ir todėl viso miesto valdovas.
- Ar jo valia viršesnė už Vorų Valdovo valią?
- Taip, valdove.
Kvizibas pasistengė užgniaužti nuostabą; parodyti ją būtų buvę labai nemandagu. O tada kreipėsi į Nialą su formalia pagarba, kaip į vyresnįjį laipsniu:
- Atleisk man, valdove. Nežinojau, kas tu toks.
Nialas atsakė telepatiniu impulsu, reiškiančiu, kad tai nesvarbu.
Bet Kvizibas vis dar atrodė susirūpinęs.
- Aš iškilmingai prisiekiau niekada neišeiti į nebūtį...
Bet Nialas nutraukė jį:
- Galia, suteikta man didžiosios deivės, aš atleidžiu tave nuo priesaikos, Kvizibai.
Išmintingasis tylėdamas apgalvojo jaunojo miesto valdovo žodžius. O kai pagaliau vėl prabilo, tapo aišku, jog jis apsisprendė.
- Tokiu atveju tavo galioje atleisti mane ir nuo kitos priesaikos: niekam neprasitarti apie tai, kas įvyko tarp Madigo ir Kasibo Karingojo.
- Vadinasi, tu vis dėlto kažkaip sužinojai tą paslaptį? - nustebo Nialas.
- Mirties Valdovas atskleidė ją man baisiosios audros naktį, kai laukėme aušros Mirusiųjų Slėnyje. Nelaimė jį giliai sukrėtė, ir jis troško kam nors išsipasakoti, palengvinti širdį. Kadangi paslaptį jis patikėjo tik man vienam, aš prisiekiau tylėti. Bet nėra tokių paslapčių, kurių negalima būtų atskleisti deivės pasiuntiniui.
Nialo širdis ėmė plakti greičiau. Bet jis suvaldė savo nekantrumą ir laukė tylėdamas - tuo norėjo parodyti, kad neverčia Kvizibo kalbėti prieš savo valią.
Kvizibas ir šį pasakojimą pateikė vaizdų bei pojūčių seka. Kadangi jis pats nedalyvavo tuose įvykiuose, apie kuriuos kalbėjo, vaizdai nebuvo tokie ryškūs ir tikslūs, kaip ankstesniuose jo pasakojimuose. Tačiau net ir ši, dusyk perpasakota istorija - iš pradžių Madigas perdavė ją Mirties Valdovui, paskui Mirties Valdovas pakartojo Kvizibui, - pasižymėjo stebėtinu tikroviškumu ir pojūčių gyvumu.
Kvizibas paporino savo klausytojams, kaip gilioje lomoje Kendo tyruose Madigą ir jo bendražygius priešai užpuolė paryčiui ir visus apsvaigino, nespėjus jiems nė prasiblaivyti iš miegų. Jie nepamatė net užpuolikų veidų, nes tie užrišo jiems akis raiščiais ir pareiškė, kad tas, kuris bandys nusiimti raištį, bus nudėtas vietoje. Kitą dieną užpuolikų vadas grasinimą įvykdė: perrėžė gerklę vienam iš Madigo vyrų, Rolfui Račiui, nes tas, kaip paaiškėjo, žvilgčiojo iš po raiščio.
Šešias dienas jie žygiavo nelygia, uolėta vietove, klampojo per dvokiančias pelkes. Pagrobėjai kalbėjo labai mažai, netgi tarpusavyje beveik nesišnekėjo. Šeštosios dienos vakare, jau temstant, būrys stabtelėjo vešlia žole apžėlusiame slėnyje; Madigas girdėjo tolumoje vandens ošimą - gal tai ūžė krioklys, gal vandeninga srauni upė. Garsas sklido iš labai toli, tačiau Madigas pasižymėjo aštria klausa. Tada pagrobėjai davė belaisviams atsigerti kažkokio saldaus gėrimo, ir netrukus po to Madigą suėmė miegas. Bet jis jau iš pradžių suprato, kad tas gėrimas - kažkokie migdomieji, ir iš paskutiniųjų kovojo su snauduliu. Jis dar nemiegojo, kai prie pagrobėjų prisidėjo dar vienas būrys, atėjęs iš tos pusės, kur girdėjosi vandens ošimas. Daugiau Madigas nieko neprisiminė, nes miegas galiausiai jį įveikė.
Pabudęs Madigas suprato, kad guli ant neštuvų ir kad jį neša šlaitu žemyn. Dabar vanduo ūžė jau visai čia pat. Netrukus po to jis pro raiščio apačią įžiūrėjo blausią dienos šviesą ir sumojo, kad jau aušta rytas. Po poros valandų pagrobėjai davė jiems maisto ir to paties saldaus gėrimo, kuris vėl visus užmigdė. Bet šįsyk Madigas sugebėjo dalį gėrimo pralieti sau ant krūtinės, todėl įsidėmėjo kai ką iš tolimesnės kelionės. Nepažįstamieji suguldė Madigą ir jo miegančius draugus į valtį ir perplaukė ežerą ar plačią upę. Kitame krante juos perkėlė į vežėčias, traukiamas galvijų, ir taip jie keliavo visą likusią dienos dalį. Vakare juos vėl pamaitino ir davė gerti saldžiojo gėrimo. Madigas antrąsyk pabandė pralieti savąjį gėrimą, bet šįkart pagrobėjai pastebėjo, ką jis daro, ir taip sumušė jį, kad visas kūnas nuėjo mėlynėmis. Todėl jis nesigailėjo, kai po to gavo išgerti didelį puodelį saldžiojo gėrimo ir visai prarado sąmonę.
O kai vėl pabudo, pamatė gulįs ant kietos lovos drėgnoje kalėjimo kameroje, kur tvyrojo beveik aklina tamsa; raištis buvo nuimtas nuo akių. Bet kai Madigas pabandė paklausinėti kalėjimo sargą, tas pagrasino, kad nudės jį, jeigu jis dar sykį prasižios. Kadangi Madigas jau žinojo, kad šie žmonės vykdo savo grasinimus nedvejodami, jis nuo tol stengėsi elgtis taip, lyg būtų nebylys.
Daugelį dienų jis nematė jokio žmogaus, išskyrus nekalbųjį paniurėlį sargą, kuris atnešdavo jam maisto. Bet vieną dieną į Madigo vienutę įžengė mergina, kurią atlydėjo paniurėlis, nešinas šilto vandens kibiru. Prižiūrėtojas liepė kaliniui nusirengti, o tada mergina nuprausė jį nuo galvos iki kojų, paskui apkirpo ir sušukavo plaukus bei barzdą. Iš visų šių pasiruošimų Madigas spėjo, kad jį ves pas kažkokį svarbų asmenį, tikriausiai pas patį miesto valdovą.
Merginai baigus darbą, prižiūrėtojas liepė Madigui apsirengti. O tada sargybiniai vėl užrišo jam akis ir išsivedė aidinčiais koridoriais iš kalėjimo. Nors jis nieko nematė pro raištį, išskyrus dienos šviesos juostelę, vis dėlto suprato esąs vedamas tikrai didelio miesto gatvėmis. Mat kelias po kojomis buvo kietas ir lygus, be to, gatvėse buvo ir daugiau žmonių - Madigas girdėjo jų žingsnius. Bet keisčiausia buvo tai, kad ir čia tvyrojo mirtina tyla - net ir įtempęs ausis, jis neišgirdo jokių balsų. Jo palydovai taip pat tylėjo, ir Madigas nedrįso nė burnos praverti.
Štai jie užlipo laiptais, pasigirdo masyvių durų girgždesys, o paskui trinktelėjimas - tai durys užsitrenkė už jų nugarų. Sargybiniai nusivedė Madigą akmeninėmis grindimis, ir jis iš žingsnių aido suprato einąs erdviu koridoriumi. Galiausiai jie praėjo dar vienas sunkias duris ir atsidūrė patalpoje, kur buvo šalta kaip ledainėje. Madigas pajuto, kad sargybiniai pasišalino, palikę jį čia vieną, ir kad dabar jis stovi miesto valdovo akivaizdoje. Ir nors Madigas garsėjo savo narsa, jis ūmai pasijuto apimtas nepaaiškinamo siaubo, tarsi stypsotų beginklis priešais kraugerį plėšrūną, jis neįstengė net suvaldyti drebulio kojose ir rankose. Tik staiga išgirdo tylų balsą, sklindantį iš viršaus - matyt, miesto valdovas sėdėjo soste laiptų viršuje.
- Noriu, kad perduotum pranešimą vorų karaliui. - Balsas dusliai švokštė, sklisdamas iš gerklės gilumos, tarsi kalbančiojo balso stygos būtų kažkaip pažeistos. - Ar klausai manęs?
- Taip, pone.
- Turėsi perduoti savo šeimininkui, kad šios žemės priklauso man ir kad aš sunaikinsiu kiekvieną, kuris drįs į jas įsibrauti. Pakartok.
- Turiu perduoti savo šeimininkui...
- Kalbėk tyliau. Aš ne kurčias.
- Atsiprašau, pone. - Madigas nustebo: jam atrodė, kad jis kalba normaliu balsu, nei per garsiai, nei per tyliai. Tada pratarė beveik pakuždomis: - Turiu perduoti savo šeimininkui, kad šios žemės priklauso tau ir kad tu sunaikinsi kiekvieną, kuris drįs į jas įsibrauti.
- Gerai. Dar gali pasakyti jam, kad aš esu raganius ir galiu paversti šį miestą nematomu, todėl beviltiška bandyti jį rasti. Supratai?
- Taip, pone. Esu tikras, kad mano šeimininkas...
- Gali eiti!
- Klausau, pone.
Bet vos tik Madigas pasisuko eiti, kimus balsas jį sustabdė:
- Palauk.
Madigas išgirdo, kaip sušlamėjo rūbai, raganiui leidžiantis laiptais, bet negirdėjo žingsnių.
- Dar pasakyk savo šeimininkui, kad tavo draugus aš pasiliksiu įkaitais. Jeigu negrįši su teigiamu atsakymu, visi jie mirs.
- Taip, pone. - Madigo širdis nusmuko į kulnus. Jis nujautė, kaip sureaguos Kasibas Karingasis į tokį įžūlų grasinimą, ir suprato, kad jo bendražygiai iš anksto pasmerkti. Tačiau bent jau jis liks laisvas ir galės už juos atkeršyti...
Tarsi perskaitęs jo mintis, nematomas žmogus staiga pridūrė:
- Tu taip pat mirsi. Mano rankos ilgos, ir aš neatleidžiu gniaužtų.
Madigo ranka atsidūrė šaltame ir šiurkščiame delne, žvynuotame lyg pūvanti raupsuotojo oda. Ūmai šalti pirštai susigniaužė, ir Madigas suriko iš skausmo: raganiaus gniaužtai buvo tokie galingi, kad galėjo sutrupinti jo plaštakos kaulus į miltus. Tada nematomasis žmogus prikišo burną prie pat Madigo ausies.
- Pasakysiu tau dar kai ką. - Jam kalbant, Madigas savo siaubui suvokė, kad nors raganiaus burna beveik liečia jo ausį, jis nejaučia jokio alsavimo. - Perduok savo šeimininkui, kad jeigu jis nepaklausys mano perspėjimo, jo valdinius ištiks tokia baisi nelaimė, prieš kurią nublanks net Ivaro Žiauriojo skerdynės. - Taip taręs, raganius šiek tiek atleido gniaužtus, kuriuose laikė Madigo ranką.
- Klausau, pone.
- Duodu tau vieną mėnesį - trisdešimt dienų. Jeigu iki šio termino pabaigos grįši su teigiamu atsakymu, aš dovanosiu gyvybę tau ir tavo draugams. Jei ne, jūs visi mirsite.
Kai lediniai gniaužtai pagaliau atsileido, Madigas susmuko be jėgų, tarsi visas iščiulptas. O kai vėl pramerkė akis, suprato vėl atsidūręs požeminiame kalėjime: raištis buvo nurištas nuo akių. Jo dešinioji plaštaka buvo kruvina, o visa ranka - šalta ir nejautri. Vakare, tuoj po vakarienės, Madigas nusikamavęs užmigo. O pabudęs pajuto, kad jį vėl gabena neštuvais, tik šįkart įkalnėn, nelygiu šlaitu, o akys vėl užrištos. Tolumoje girdėjosi upės ošimas. Šviesos blyksniai, kartais prasimušantys pro raiščio apačią, leido spėti, kad jau naktis, o raganiaus tarnai keliauja, pasišviesdami kelią deglais.
Po to dar šešias dienas sargybiniai varėsi Madigą kalnuota vietove, ir vargšas taip nuilsdavo per dieną, kad vakare iškart prasmegdavo į sunkų miegą ir išmiegodavo iki pat ryto. Jis pastebėjo, kad palydovai šnekasi tarpusavyje tik trumpais vienskiemeniais žodžiais, ir tik labai retai, o šiaip visą laiką tyli.
Vieną rytą Madigą pažadino saulė, plieskianti jam į veidą. Jam pasirodė keista, kad sargybiniai leido jam miegoti ilgiau negu paprastai. Kurį laiką jis gulėjo nejudėdamas ir klausėsi - gal palydovai ruošia valgį? Bet ilga tyla galiausiai jį įtikino, kad aplinkui nieko nėra. Madigas nusismaukė nuo akių raištį ir pamatė esąs plačiame slėnyje, kurį nesunkiai atpažino - vėliau jis tapo žinomas Mirusiųjų Slėnio pavadinimu. Saulė švietė aukštai danguje, o sargybinių niekur nesimatė. Bet jie paliko jam ryšulį su maistu ir gėrimu, o tai reiškė, kad jis laisvas. Dar dvi dienas Madigas keliavo vienas, kol pagaliau nusigavo iki Sibilos.
Per tą laiką stingulys, sukaustęs jo ranką, apėmė ir petį, be to, jį nuolat krėtė karštinė. Madigas paskaičiavo, kad gyventi jam liko dar dvidešimt dienų. Todėl atsisakė gydytojų pagalbos ir primygtinai pareikalavo, kad jį nugabentų į Mirties Valdovo sostinę. Čia jį nedelsiant palydėjo pas Kasibą Karingąjį, kuriam jis ir perdavė paslaptingojo priešo pranešimą. Mirties Valdovas klausėsi tylėdamas, o kai Madigas baigė pasakoti, ėmė nuodugniai kamantinėti jį apie laiką, praleistą nelaisvėje - kiek dienų truko kelionė nuo Kendo tyrlaukių iki priešo tvirtovės, ar ilgai Madigas ėjo, iki jį paleido. Iš tų klausimų Madigas suprato, kad Mirties Valdovas jau svarsto priešo puolimo planą ir kad jis pasmerktas mirti. Jis nesipriešindamas priėmė tokią lemtį, nes žinojo: Mirties Valdovas negalėjo kitaip sureaguoti į kažkokio įžūlaus dvikojo grasinimus.
Gydytojai mėgino gelbėti atgulusį Madigą; bet niekas nesuprato, kokia jo ligos priežastis. Paralyžius jau pasiekė nelaimingojo krūtinę ir ėmė slinkti žemyn link kojų. Karščiuodamas jis pradėjo kliedėti, be paliovos kalbėjo apie draugus, kuriuos paliko priešo rankose. Ir, kaip išpranašavo raganius, numirė lygiai po trisdešimties dienų.
Šimtai vorų balionų naršė po Pilkuosius Kalnus nuo Kendo tyrlaukių iki Tylos Ežero, bet nerado jokio miesto, net piemenų trobelės. Paskui iškrito pirmasis sniegas, prasidėjo žiema, tad Kasibui Karingajam norom nenorom teko atidėti savo kerštą kitai vasarai. Ir tiksliai po metų Mirusiųjų Slėnyje žuvo visa Mirties Valdovo kariauna. Taip išsipildė paslaptingojo priešo grasinimas.
- Štai kokią istoriją papasakojo man Kasibas Karingasis, kol laukėme aušros Mirusiųjų Slėnyje, - užbaigė Kvizibas. - Jis norėjo, kad užtikrinčiau jį, jog ši baisi nelaimė įvyko ne dėl jo kaltės. Bet tą vienintelį kartą aš negalėjau suteikti savo šeimininkui paguodos.
Išmintingasis nutilo, paniręs į savo mintis. Nialas taip pat tylėjo suprasdamas, kad net ir po mirties Kvizibo skausmas gyvas. Po kurio laiko išminčius atsitokėjo.
- Na, deivės pasiuntiny, ar atsakiau į visus tavo klausimus?
- Į visus, išskyrus vieną.
- Klausk.
- Ko, tavo manymu, siekė tas nežinomas priešas iš šiaurės?
Kvizibas ilgai galvojo. Matyt, šis klausimas anksčiau nebuvo atėjęs jam į galvą.
- Norėjo išreikšti savo neapykantą ir pavydą mums. Ko gi dar jis galėjo siekti?
Bet Nialas papurtė galvą: toks atsakymas buvo pernelyg paprastas. Kvizibas pajuto jo dvejones.
- O kaip tu pats tai paaiškintum?
- Nežinau. Tačiau logika sako man, kad turi būti kažkokia priežastis.
Stojo ilga tyla, kurią galiausiai nutraukė Kvizibas:
- Tu privalai išmokyti mus, vorus, naudotis logika. Mes pernelyg mažai mąstome. - O po pauzės pridūrė: - Tačiau dabar jau vėlu.
- Anaiptol ne vėlu, valdove.
- Man per vėlu. Nes man jau metas grįžti į mirusiųjų karalystę. Ar nori dar ko nors paklausti?
- Ne, valdove, - pagalvojęs atsakė Nialas.
- Tada aš turiu tau kai ką pasakyti. Mirusiųjų žemėje nėra laiko, ir ateitis ten susilieja su praeitimi. Kai pamačiau tave, supratau, jog tavęs laukia ilga ir pavojinga kelionė, kurios metu atsidursi ant nevilties slenksčio. Kai taip atsitiks, prisimink, kad nepalaužta dvasia nenugalima.
- Bet...
Nespėjęs nieko pasakyti, Nialas staiga pajuto, kad Kvizibo jau nebėra. Jis išnyko kaip sprogęs muilo burbulas, palikdamas visus Nialo klausimus pakibusius ore. Ir tik pastebėjęs, kad visi trys vilkiniai vorai guli ant grindų, parietę kojas po savimi, visiškai išsekę, vaikinas suprato, kiek daug gyvybinės energijos jie neteko ir kodėl Kvizibas, o prieš tai ir Chebas, išnyko taip staiga. Oloje kažkodėl buvo labai šalta, o drėgnas sienas dengė plonas ledo ir šerkšno sluoksnis.
Tylą nutraukė Asmakas:
- Gal grįžkime, valdove?
- Ar nereikėtų palaukti, kol šie trys atsigaus? - paklausė Nialas.
- Tai ilgokai užtruks - gal porą dienų.
- Tada rodyk kelią.
Asmakas apsisuko ir dingo siaurame tunelyje. Nialas nusekė iš paskos ir staiga pats nustebo supratęs, kad jau nebebijo tamsos ir grėsmingai pakibusių sienų ir kad jam netgi gaila palikti šią keistą vietą.

Jau tą pačią akimirką, kai atsistojo ant tvirtų lygių olos grindų, Nialas pajuto, kad oloje vyksta kažkokie keisti dalykai. Asmakas stovėjo tylėdamas, tarsi staiga praradęs norą judėti, oras aplinkui dilgčiojo ir spragsėjo, tarsi pilnas mikroskopinių burbuliukų, kurie sproginėjo vos prisilietę prie odos. Tai buvo panašu į grynos gyvybinės energijos krioklio purslus arba į milijono mažyčių varpelių tilindžiavimą. Nialas sykį jau buvo patyręs šį jausmą vabalų bombardyrų mieste ir žinojo, kad jis kažkaip susijęs su augalo valdovės perduodama gaivalingąja energija - augalo, kurį vorai vadino Nuada, Didžiosios Deltos deive. Kas rytą auštant augalas siųsdavo ypač stiprias grynosios gyvybinės energijos bangas - tos pačios energijos, kuri taip paspartino vorų bei kitų vabzdžių evoliuciją.
O šventojoje oloje dėjosi štai kas: jaunieji vorai absorbavo šias bangas, paskui siuntė viską, ką sukaupė, į vieną bendrą srautą ir galiausiai išliedavo jį į orą šventojoje oloje. Sakytum, kiekvienas voriukas leisdavosi pripildomas kažkokio maitinančio skysčio, o paskui išpildavo tą skystį į vieną bendrą kubilą; kubilas, suprantama, buvo pati ola. Tokiu būdu jie rinko ir konservavo gyvybės energiją, kuri palaikė seniai mirusių vorų, tokių, kaip Chebas Galingasis ar Kasibas Išmintingasis, atminties ląsteles ir neleido jų sieloms negrįžtamai iškeliauti į negyvųjų karalystę.
Asmakas, netikėtai pagautas energijos srauto, sustingo ekstazėje, mėgaudamasis galinga vibracija, kuri drebino olos sienas lyg milžiniškų vargonų garsai. Nialas taip pat juto šią energiją, bet kur kas silpniau. Mat augalo valdovės vibracijų dažnis buvo per žemas žmonėms ir veikdavo juos tik visiško atsipalaidavimo būsenoje. Tad nors jis ir jautė šią galią, negalėjo jos priimti. Beje, Asmakas taip pat buvo per senas, kad galėtų absorbuoti energijos tėkmę su tokiu atsidavimu, kaip tai darė voriukai; tobulindamas valią ir savitvardą, jis lyg ir atsiribojo nuo deivės balso. Štai kodėl mirusius valdovus saugojo jauni vorai: tik jie galėjo taip jautriai priimti gyvybės vibraciją. Akimirkai Nialas netgi pajuto jiems pavydą.
Netrukus energijos tėkmė ėmė palengva sekti, nykti, kaip garsas, dingstantis tolumoje. Kai ji galutinai išnyko, oloje stojo keista tyla, panaši į tylą po smarkios audros, kai vienintelis garsas būna skambus lietaus lašų papsėjimas. Nialas stovėjo atsišliejęs į olos sieną, taip palaimingai atsipalaidavęs, kad nejautė nė menkiausio noro judėti. Labiausiai norėjosi išsitiesti čia pat ant akmeninių grindų ir nusnūsti. Tačiau dalis jo esybės vis dėlto nepasidavė snauduliui - jai reikėjo kažkokio aukštesnio pasitenkinimo už šį migdantį emocinio sotumo pojūtį.
Pirmasis sujudėjo Asmakas. Kai ryšys tarp jo ir Nialo protų vėl atsinaujino, vaikinas staiga atsitokėjo, kad visą tą laiką stovėjo aklinoje tamsoje. Ką tik išgyventas potyris buvo toks intensyvus, kad regėjimo ir nereikėjo. Dabar jis vėl "pamatė" šventąją olą, pajuto voriukus, tūnančius palubėje suraizgytuose voratinkliuose. Sukaupęs valią, Nialas prisivertė atsitiesti ir grįžti į normalaus suvokimo pasaulį.
Asmakas taip pat išsilaisvino iš deivės kerų. Milžiniška valios jėga leido jam padaryti tai be jokių ypatingų pastangų.
- Gal jau grįžkime, valdove? - Kaip ir Dravigas, Asmakas pajuto, kad Nialui ne prie širdies formalūs ceremoningi kreipiniai. Kai vaikinas gestu parodė sutinkąs, voras apsisuko ir pirmas nužingsniavo skersai olą.
Nialas manė, kad jie išeis pro žemąją durų angą, pro kurią ir įėjo. Tačiau Asmakas nusivedė jį priešinga kryptimi, palei sieną link tolimojo olos galo. Jiems teko nardyti tarp painių tinklinių užuolaidų, jau nuo Chebo Galingojo laikų dengiančių įėjimus į vorų valdovų bei patarėjų kapus. Ola buvo gerokai ilgesnė, negu Nialui iš pradžių pasirodė; ten, kur jis manė esant galinę sieną, buvo žema arka, vedanti į kitą olą, pilną keisčiausių nuosėdinės uolienos iškyšulių, kurie lyg milžiniški stalagmitai kilo link nematomų lubų. Už jų akmeninės grindys po kojomis ėmė nuožulniai leistis, ir vienoje vietoje jiems teko bristi per ledinį vandenį, srūvantį, kiek įžiūrėjo Nialas, iš skylės ties sienos pagrindu. Be vandens, suprato vaikinas, būtų neįmanoma išsaugoti mirusių vorų mumijas; drėgmė neleido joms subyrėti į dulkes.
Paskui jie patraukė tiesiai link vertikalaus akmeninio skardžio, kuriame Nialas, kad ir kiek stengėsi, neįžiūrėjo jokio išėjimo. Ir tik priėjęs prie pat sienos, jis pamatė siaurą atbrailą, įstrižai kylančią aukštyn į tamsą.
Asmakas stabtelėjo.
- Pageidauji eiti pirmas?
- Ne, eik tu.
Bet vos užlipęs ant atbrailos, Nialas ėmė apgailestauti dėl tokio pasirinkimo. Atbraila buvo vos pėdos pločio, jos paviršius - suskilinėjęs ir gruoblėtas. Jeigu koja nuslystų, jis lėktų žemėn, nespėjus Asmakui net atsitokėti. Tačiau keisti savo sprendimą buvo jau vėlu. Vorams labai daug reiškė nesutepta garbė, ir jeigu Nialas dabar išsigandęs atsiimtų savo žodžius, Asmakas sutriktų netgi labiau už patį Nialą. Todėl vaikinas tvirtai atsistojo ant atbrailos ir atsargiai nusekė paskui Asmaką į tamsą.
Vorai, kaip jam netrukus paaiškėjo, visiškai nebijojo aukščio. Jiems buvo visai nesvarbu, dešimt ar tūkstantis pėdų skiria juos nuo žemės. Voras, suprantama, negalėjo jaustis patogiai ant tokio siauro iškyšulio, sudėjęs krūvon visas aštuonias kojas, kai paprastai atstumas tarp jo priešingų kojų siekia apie aštuonias pėdas. Tačiau net ir tokioje nepatogioje padėtyje Asmakas judėjo greitai ir užtikrintai. O štai Nialas, atvirkščiai, jautė vis augantį nerimą, nes nuolat kliuvo už nelygaus paviršiaus iškyšulių. Per kelias minutes jie pakilo per porą šimtų pėdų virš olos grindų, o tamsoje dingstanti atbraila, atrodė, neturėjo pabaigos. Sienos paviršius buvo gruoblėtas, bet pasilaikyti nebuvo už ko. Nialas niekada nemėgo aukščio. Aukštis kėlė jam baimę, sunkiai pasiduodančią proto kontrolei. Štai ir dabar jau drebėjo kojos. Laipioti sienomis buvo netgi baisiau, negu rangytis siauru tamsiu tuneliu, iškirstu akmens kloduose. Prisispaudęs nugara prie sienos, vaikinas baikščiais žingsniukais šonu slinko pirmyn džiaugdamasis, kad Asmakas žiūri tik tiesiai priešais save.
Po penkių minučių tokio šliaužimo atbraila dar labiau susiaurėjo, ir tada Nialui toptelėjo į galvą, kad jo paties nerimas kelia gyvybei kur kas didesnį pavojų negu kopimo sunkumai. Vien pagalvojus apie prarają po kojomis, į kraują plūstelėdavo adrenalino srautas, apimdavo silpnumas ir svaigulys. Jis prisiminė minčių veidrodį, kurį paliko savo kambaryje, ir pasigailėjo nepasiėmęs jo su savimi. Tačiau apmaudas, kad ir kaip bebūtų keista, padėjo susikaupti, o tada iškart tapo lengviau. Nialas suraukė kaktą ir sugniaužė kumščius, mėgindamas atkurti savyje geležinės savitvardos jausmą, kokį paprastai sukeldavo minčių veidrodis. Ir tuo pat metu pareiškė sau, kad negali būti nieko kvailiau, kaip pačiam palaidoti save tik per savo silpnumą ir bailumą.
Staiga lyg žaibo blyksnis Nialo protą nušvietė gilus įsitikinimas, jog jis atsidūrė čia anaiptol ne atsitiktinai. Į šią olą, ant šios atbrailos, jį atvedė lemtis - ta pati lemtis, kuri prieš pusmetį atvedė jį į vorų miestą ir suteikė jam galimybę išlaisvinti žmoniją iš vergovės. Jeigu jis dabar nukris, tai tik todėl, kad jam bus lemta nukristi. O tai, be abejo, visiška nesąmonė. Nialas buvo tvirtai įsitikinęs: jeigu jam ką ir numatė lemtis, tai tik ne žūtį nelaimingo atsitikimo metu.
Baimė iškart išgaravo, išstumta beveik hipnotiško pasitikėjimo savimi. Nialas pagalvojo, kad būtent dabar jis iki galo suprato paskutiniuosius Kvizibo Išmintingojo žodžius: nepalaužta dvasia nenugalima. Ūmai tarp jo ir prarajos tarsi kokia tvora išaugo, ir atbraila ėmė atrodyti pakankamai plati netgi dviem žmonėms. Jis liovėsi spaudęsis nugara prie sienos ir nužygiavo pirmyn įprastu žingsniu.
- Jau beveik atėjome, - netrukus pranešė Asmakas. - Jeigu neprieštarausi, aš rodysiu, kur būtent statyti kojas, kol praeisime patį sudėtingiausią ruožą.
Akmens siena toje vietoje buvo pavojingai išsigaubusi, ir joje matėsi iškirsti įdubimai rankoms bei kojoms. Deja, sienos išgaubtumas, matyt, neleido iškirsti jų reikiamame aukštyje. Šliauždamas siena paskui Asmaką, Nialas aiškiai suvokė, kad užtektų jam tik truputį pasvirti į kairę, ir koja ar ranka išsprūstų iš įdubos. Be Asmako pagalbos jis tikrai nebūtų įveikęs šios kelio atkarpos: mat įdubos buvo iškirstos nereguliariais atstumais ir kartais tekdavo abi kojas įsprausti į vieną duobelę, norint pasiekti kitą. Išgaubai baigiantis, jie judėjo jau nebe įžambiai, bet veikiau horizontaliai. Tačiau Nialas jautė, kad jo saugumas - Asmako letenose, o šis tikrai neleis jam nukristi.
Netrukus jie jau kabarojosi ant išgaubos viršaus, o po minutėlės Nialas vėl tvirtai atsistojo abiejomis kojomis ant siauros atbrailos. Juokingiausia, kad jis jautė tokį palengvėjimą, lyg jau stovėtų ant tvirtos žemės.
Nuėjus dar kokį šimtą žingsnių, atbraila staiga praplatėjo. Tiesa, dabar Nialui teko eiti susilenkus, kad nesusimuštų galvos į išsišovusį kyšulį, bet tai palyginti buvo menkas nepatogumas. Dar už kelių žingsnių vaikinas netikėtai pastebėjo, kad akmeninės sienos supa jį jau iš abiejų pusių - tiek iš kairės, tiek iš dešinės. Jiedu su Asmaku įžengė į siaurą tunelį, kur tvyrojo stiprus pelėsių kvapas. Į jį buvo įsimaišęs ir kitas kvapas - drėgnos žemės; atpažinęs jį, Nialas iškart lengviau atsikvėpė. Ir oras pastebimai šilo. Tunelio lubas rėmė mediniai stulpai, o žemėje po kojomis buvo iškirsti laipteliai, taip pat sutvirtinti lentomis. Tik staiga Nialą apakino skaistus šviesos blyksnis; jis net užkliuvo už laiptelio ir parkrito ant kelių, stipriai sumerkęs akis.
- Labai atsiprašau, valdove, - skubiai pratarė Asmakas. - Turėjau tave perspėti.
Šviesa išnyko. Atsargiai pramerkęs akis, Nialas išvydo tik žalią prieblandą. Tada Asmakas vėl palengva praskleidė žalių augalų uždangą, ir įėjimą į tunelį apšvietė tekančios saulės spinduliai.
Nialas keturpėsčias išropojo laukan - landą, iškirstą stačioje nuokalnėje, dengė krūmai, augantys prie pat žemės, ir didžiulis apsamanojęs akmuo. Šiltame ore tvyrojo saldus aromatas, primenantis šviežiai nupjautos žolės kvapą, sumišęs su prožirnio ir sausmedžio kvapais. Dar neišsigavęs į dienos šviesą, Nialas jau suprato, kur atsidūrė. Vešlios žalumos kaskados, apsipylusios raudonais ir geltonais žiedais, tik patvirtino jo spėjimą. Jis stovėjo vos už šimto žingsnių nuo elektros perdavimo stoties, kurią Skorbas buvo pavertęs savo slėptuve. Ore žaižaravo gyvybinės energijos kibirkštys, primenančios gaivius fontano purslus.
Štai tada Nialas pagaliau suprato, kodėl gėlės čia žydėjo net viduržiemyje. Ogi todėl, kad jos augo kaip tik virš šventosios požeminės olos ir žemė virš jos buvo prisigėrusi energijos, kaupiamos ten. Deivės gyvybinė galia sukūrė šiame sklypelyje amžiną pavasarį. Dėl tos pačios priežasties Skorbas išsirinko šią vietą slėptuvei: grynoji energija palaikė jo paralyžiuotų žmonių gyvybę.
Nialas šiek tiek sutriko pamatęs, kad jau rytas, nors, be abejo, turėjo suprasti tai dar šventojoje oloje, kai voriukai gaudė ir kaupė augalo valdovės siunčiamą gyvybinę jėgą. Bet ten ši mintis jam net neatėjo į galvą - galbūt todėl, kad vorų šventovėje nuolat tvyrojo absoliuti tamsa. Šiaip ar taip, Nialas tik dabar atsitokėjo praleidęs požemyje visą naktį. Laikas ten taip greitai prabėgo, kad, atrodė, praėjo ne daugiau kaip pora valandų.
- Iškviesti vežėjus, kad parvežtų tave į rūmus? - paslaugiai pasisiūlė Asmakas.
- Ne. Rytas toks puikus, verčiau pasivaikščiosiu. Tik iš pradžių norėčiau minutėlę pailsėti.
- Be abejo.
Sodriai žalios vejos lopinėlis tarp žydinčių krūmokšnių tarsi kvietė prisėsti; vešli, stangri žolė vėl priminė Nialui Didžiąją Deltą. Jis atsigulė, galvą pasidėjęs ant medžio šaknies, ir užsimerkė. Saulės spinduliai glamonėjo skruostus bei kaktą. Taikinga ramybė pagavo jį lyg potvynio banga ir nunešė į miegą.
Nialą pažadino vėsa: saulė pasislinko keliais laipsniais, palikdama jį šešėlyje, be to, iš rytų pūstelėjo gaivus vėjas. Žvilgtelėjęs į dangų, jis suprato išmiegojęs mažiausiai dvi valandas.
O kai atsisėdo, pamatė, jog voras, stovintis už kelių pėdų nuo jo, yra ne Asmakas, bet jo sūnus Grelis. Žvilgantis juodas jauniklio kailis ryto saulėje spindėjo lyg juodmedis.
- Kur tavo tėvas?
- Jis prašė manęs atsiprašyti už tai, kad turėjo tave palikti. Jam reikėjo grįžti į darbą.
Nialas nusižiovavo ir kumščiais pasitrynė akis. Pilvas reikliai suurzgė; dar niekada gyvenime jis nesijautė toks alkanas.
- Ačiū, kad palaukei, - padėkojo jis jaunajam vorui.
- Nėra už ką dėkoti, - atsakė Grelis. - Būtų neteisinga palikti tave čia be apsaugos.
- Visai neketinau miegoti - norėjau tik pagulėti minutėlę. O tu nepavargai?
- Ne. Pabuvęs šventojoje oloje, visada jaučiuosi labai žvalus.
- Vadinasi, lankeisi ten ir anksčiau? - susidomėjo Nialas.
- Septynis kartus. Bet niekada iki šiol nesu buvęs Chebo Galingojo ar jo patarėjo Kvizibo akivaizdoje.
Suvokęs šių žodžių prasmę, Grelio perduotą jam tiesiai į protą, be kalbos apribojimų, Nialas pažvelgė į jaunojo voro sąmonę ir pamatė, kad pastarųjų valandų patirtis paliko ten žymius pakitimus. Dar vakar vakare Grelis buvo tik lengvabūdis voriukas; šįryt prieš Nialą stovėjo jau beveik suaugęs voras.
Kadangi kelias atgal į miesto centrą ėjo pro Skorbo slėptuvę, Nialas stabtelėjo žvilgtelėti vidun. Pro praviras duris matėsi, kad bunkeris visiškai tuščias. Ant sijų, palaikančių lubas, nebekabaliavo nė viena voratinklio gija. Tik ruda dėmė ant betoninių grindų - voro jaučio kraujas - priminė įvykį, nutikusį taip neseniai.
Oras buvo šiltas, švelnus, kvepėjo gėlėmis; vėjas, pakeitęs kryptį, dvelkė iš pietų. Jie žvaliai nužingsniavo pro žiedais mirgančius sodus smiltainio spalvos keliu, kuris atrodė naujutėlaitis, lyg vakar nutiestas. Ūmai Nialas pajuto, kad jo palydovas labai nori kažko paklausti, bet nedrįsta: vorų etiketas draudė pirmam kreiptis į viršesnįjį. Vyresnis voras būtų taip užslėpęs šį norą, kad niekas nepajustų. Tačiau Grelis dar nespėjo įvaldyti savitvardos meno.
- Tai ko gi tu nori paklausti? - prabilo Nialas.
Jei Grelis būtų buvęs žmonių vaikas, jis būtų tirštai nuraudęs. Tačiau galiausiai smalsumas įveikė jo sumišimą.
- Ar dabar, kai tiek sužinojai apie priešą, vyksi jo ieškoti?
Nialas papurtė galvą.
- Kokia iš to būtų nauda?
- Bet Kvizibas Išmintingasis sakė, kad tavęs laukia pavojinga kelionė.
Nialas jau buvo pagalvojęs apie tai.
- Tas tiesa. Aš ir atlikau vieną pakankamai pavojingą kelionę - laukan iš šventosios olos.
Tačiau Grelis neatlyžo:
- Valdovas Chebas taip pat palinkėjo tau sėkmingos kelionės.
Nialas tai įsidėmėjo, bet pamanė, kad toks palinkėjimas tėra mandagaus atsisveikinimo forma. Todėl dabar tvirtai pareiškė:
- Aš tikrai neketinu ieškoti raganiaus. Tai būtų kvaila ir labai pavojinga. Akivaizdu, kad jis nori, jog mes paliktume jį ramybėje.
- Tai kodėl jis nepalieka mūsų ramybėje?
Grelis buvo toks jaunas ir toks žingeidus, kad Nialui kilo noras pasidalinti su juo savo samprotavimais.
- Aš manau, kad priešas siuntinėjo žvalgus į šias žemes jau nuo Chebo Galingojo laikų. Jis norėjo žinoti, kas vyksta vorų mieste. Bet kai Skorbas sučiupo du iš jo žvalgų ir nusitempė į savo slėptuvę, raganius nusprendė Skorbą nugalabyti.
- Bet kam? - nustebo Grelis. - Kokia jam iš to buvo nauda?
Šis klausimas ir pačiam Nialui jau dvi dienas nedavė ramybės. Argi raganiui nebuvo parankiau atsiųsti daugiau žvalgų vietoje tų pagautųjų, užuot žudžius vorą ir tuo sukėlus ant kojų visą miestą? Kas tai - kvaila užgaida ar klaida? Abi šios prielaidos Nialui atrodė neįtikėtinos.
- Tam gali būti tik viena priežastis: Skorbas taip pat buvo raganiaus šnipas.
- Ką?! - riktelėjo Grelis, nepajėgdamas nuslėpti savo pasipiktinimo. - Skorbas šnipas? Šito negali būti!
Pamatęs, kaip apstulbo jaunasis voras, Nialas net susigėdo: jis nepagalvojo, ką Greliui reiškia toks kaltinimas. Vorui nėra nieko skaudesnio, nieko siaubingesnio už gentainio klastą. Žmonės įpratę prie to, kad negali skaityti vienas kito minčių - netgi tų žmonių, kurie brangiausi širdžiai. Tačiau visiems vorams gerai pažįstamas proto bendrumo jausmas, nesuvokiamas žmonėms. Todėl vorui mintis apie kito voro įvykdytą išdavystę yra netgi baisesnė negu žmogui netikėtas suvokimas, jog karštai mylima žmona jam neištikima ir nori jį nužudyti. Vargšas Grelis buvo sukrėstas iki sielos gelmių.
Todėl Nialas atsargiai jam paaiškino:
- Mes turime įrodymų, kad Skorbas pateko į priešo rankas ir tapo šnipu.
- Bet kaip jis galėjo būti toks nedoras? - Grelis vos neverkė. - Kaip jis galėjo išduoti savo draugus?
- Nežinau. Gal tas raganius moka įkalbinėti.
Tačiau jaunasis voras karštai išreiškė nesutikimą.
- Ne. Skorbą buvo galima paveikti tik valia, stipresne už jo paties valią.
- Galbūt raganiaus valia ir yra stipresnė už Skorbo valią.
- Ne, ne, negaliu tuo patikėti.
Asmakas tikriausiai būtų pasibaisėjęs, jei būtų išgirdęs, kaip jo sūnus ginčijasi su deivės išrinktuoju. Bet Nialą tik pamalonino toks nuoširdus jaunojo voro pasitikėjimas juo.
- Na, gerai, tada sakyk, ką tu pats apie tai manai? - paklausė jis Grelio.
- Tikriausiai priešas tol kankino Skorbą, kol tas pasidavė. Juk akivaizdu, kad tas žmogus neregėtai žiaurus.
- Jis klastingas, tas tiesa. Bet kodėl manai, kad jis dar ir žiaurus?
Grelį Nialo klausimas nustebino.
- Argi geraširdis valdovas pjausto liežuvius savo pavaldiniams?
- Kas tau tai pasakė?
- Kaip kas? Aišku, pats ponas Kvizibas.
Telepatinį Kvizibo portretą iškart pakeitė scena iš Madigo pasakojimo, kaip jį prausė ir šukavo kalėjimo kameroje. Kai mergina, lygindama jam barzdą, šiek tiek prasižiojo, Nialas ūmai įžiūrėjo, kad ji neturi liežuvio.
Ir tada suprato, kodėl jiedu su Greliu kalba apie raganių lyg apie du skirtingus asmenis. Kvizibas savo istoriją perteikė vaizdų serijomis. Tąsyk Nialas netgi didžiavosi tuo, kad taip aiškiai suprato voro kalbą. Dabar tik jis suvokė, kad suprato toli gražu ne viską - tik tiek, kiek gali suprasti žmogus, klausydamasis užsieniečio kalbos. Kvizibo pasakojimas buvo pilnas smulkmenų, kurių Nialas tiesiog nepastebėjo. Madigo žvilgsnis į merginos burną buvo tik viena iš jų. Greliui atkūrus Madigo celės vaizdą, Nialas ėmė suvokti ir kitas detales. Visų pirma, jis pajuto mieste viešpataujančią įtarumo, nepasitikėjimo ir nerimo atmosferą, taip pat baimę, gniuždančią miesto gyventojus. Tyla gatvėse, kuriomis sargybiniai vedė Madigą, nieko nematantį pro raištį, buvo pritvinkusi mirtino siaubo.
Suprato Nialas ir daugelį kitų dalykų. Pavyzdžiui, sakydamas Madigui, kad jo bendražygiai mirs, jeigu jis negrįš su teigiamu atsakymu, raganius turėjo omenyje lėtą ir skausmingą mirtį. Jau nuo pokalbio pradžios raganius siekė įteigti pašnekovui siaubo ir grėsmės jausmą, kad Madigas perduotų visa tai Vorų Valdovui.
- Tačiau priešas padarė vieną klaidą, - patenkintas pridūrė Grelis. - Jis nesuprato, kad joks Vorų Valdovas nepakęs grasinimų.
Nialas jau norėjo atsakyti, bet staiga užsikirto, persmelktas įžvalgos blyksnio: Grelis, pats to nesuvokdamas, pasakė jam labai svarbų dalyką. Iš susijaudinimo Nialui net kvapą užgniaužė, oda pakaušyje pašiurpo.
- O kas, jei tai nebuvo klaida? Kas, jei priešas kaip tik ir siekė sukelti Vorų Valdovo pyktį?
- Bet kodėl? - nesuprato jaunasis voras.
Dabar Nialas ir pats stebėjosi, kad taip ilgai nesuvokė tokio akivaizdaus dalyko.
- Kodėl, tavo manymu, žudikų antpuoliai baigėsi tuoj po to, kai Kvizibas Išmintingasis pradėjo statyti sieną?
- Na, tikriausiai todėl, kad siena buvo gerai saugoma, - dvejodamas atsakė Grelis.
- Sibila taip pat buvo gerai saugoma, tačiau jie nuolat puldinėjo miestiečius bei sargybos postus.
- Tai kaip tu pats tai aiškini?
- Manau, raganius norėjo, jog vorai pastatytų tą sieną.
Greliui Nialo išvedžiojimai, matyt, pasirodė visiškai nepagrįsti.
- Bet juk siena buvo pastatyta tam, kad priešai pas mus nepatektų.
- Taip, bet ir jūs nuo to laiko nebelindote anapus jos.
Greliui teko porą minučių pasukti galvą, kol suprato Nialo žodžių reikšmę. O tada jis įsmeigė į vaikiną žvilgsnį, kupiną nuostabos ir beveik baimingos pagarbos.
- Tu išties esi nuovokesnis net už patį Kvizibą Išmintingąjį. - Ūmai jaunojo voro mintis persmelkė dvejonė. - Nors iš kur mes galime būti tikri, kaip iš tiesų viskas vyko? Juk tiek daug metų praėjo.
- Mes negalime būti tikri. Bet gerai pamąstykime apie tai, ką mums papasakojo Kvizibas. Iš pradžių Chebas Galingasis nusiuntė žvalgus į šiaurines žemes ir sužinojo, jog ledai jau atsitraukę, o pelkėse gausu paukščių bei kitokių laukinių gyvūnėlių. Paskui Kasibas Karingasis išsiuntė Madigą parinkti vietos naujojo miesto statybai. Manai, tai buvo grynas atsitiktinumas, kad priešai susekė Madigo būrį ir paėmė į nelaisvę? O gal taip įvyko todėl, kad raganius budriai laukė ženklo, jog Mirties Valdovas sumanė plėsti savo valdas, ir buvo pasiryžęs neleisti jam įkurti naują sostinę šiaurinėse žemėse?
- Bet šiaurinės žemės - Chebo Galingojo tėvynė. Kas galėjo jam uždrausti grįžti į tėvynę?
- Neužmiršk, kad ledai atsitraukė. Mirties Valdovas pats man papasakojo, kad tuo metu, kai jis gimė, pasaulis kentėjo didįjį ledynmetį: snigo dieną naktį, ir dangus visuomet būdavo apniūkęs. Tais laikais, suprantama, niekam nekilo pagunda žvalgytis po kaimyninius kraštus. Tačiau ledams nutirpus, šiaurinės žemės jau nebebuvo tokios šaltos ir atšiaurios. Ir jeigu Kasibas Karingasis būtų įkūręs naująją sostinę Kendo tyruose, nejaugi jis būtų pasitenkinęs vien tik tuo dykos žemės lopinėliu? Nejaugi nebūtų nukreipęs savo dėmesio į vakarus, į Pilkuosius Kalnus su jų plačiais slėniais?
Grelis klausėsi stebėdamasis, nežinodamas, tikėti ar netikėti. O Nialas tęsė toliau:
- Atsimeni, Kvizibas minėjo, kad Tubinas, ieškodamas Madigo, rado tik jo durklą, nukreiptą į Pilkųjų Kalnų pusę. Manai, pagrobėjai buvo tokie kvaili, kad nepastebėjo į žemę įsmeigto durklo? Ar ne logiškiau būtų galvoti, jog jie patys įsmeigė tą durklą?
Grelis pastebimai sunerimo.
- Bet kodėl priešas turėjo mums pranešti, kur jo ieškoti?
- Tai buvo tam tikras ženklas, lyg ir perspėjimas. Raganius norėjo pasakyti Mirties Valdovui: Pilkieji Kalnai - mano valdos, laikykis nuo jų atokiau. Tačiau Kasibas Karingasis pasiuntė šimtus vorų balionų išžvalgyti Kendo tyrlaukius bei Pilkuosius Kalnus, duodamas suprasti, jog laiko juos savo teritorija.
- Tokiu atveju kam raganiui prireikė puldinėti Sibilą?
- Manyčiau, jis siekė sukurstyti Mirties Valdovą pakilti į karą.
Suvokęs pastarųjų žodžių prasmę, jaunasis Grelis tiesiog nustėro.
- Nori pasakyti, kad Kasibas Karingasis ir jo armija pateko į spąstus?
- Tokia prielaida daug ką paaiškintų, - atsakė Nialas.
Grelis atrodė priblokštas.
- Bet kaip galėjo priešas sukelti didžią audrą? - suabejojo jis.
- Nežinau. Bet žinau, kad visi raganiai mano galį valdyti orus...
Lyg atsiliepdamas į Nialo žodžius, virš miesto nudundėjo griaustinis. Nialas buvo taip įsigilinęs į pokalbį, kad net nepastebėjo tamsių debesų, užtraukusių saulę. Atsitokėjęs jis pamatė, jog jie jau beveik priėjo pagrindiniąją miesto aikštę, ir lietaus debesys lyg veidrodyje atsispindi Baltojo bokšto paviršiuje. Netrukus pirmieji lietaus lašai supapsėjo ant šaligatvio; o jau po minutėlės prapliupo lyti kaip iš kibiro. Žmonės ir vorai tekini puolė į aikštės pakraščius, skubėdami slėptis nuo plakančių vandens čiurkšlių, kurios pavertė šaligatvį balta vandens migla.
Kai lietus prasidėjo, Nialas ir Grelis buvo vos už kelių žingsnių nuo rūmų. Tačiau kol pasiekė portiką, abu permirko kiaurai. Lietaus lašai lyg perlai spindėjo žvilgančiame juodame voro kailyje; vanduo pateko ir į jo facetines akis, todėl Grelis keliskart smarkiai krestelėjo galvą, kad išpurtytų vandenį.
O po kelių minučių lietus staiga liovėsi. Tokia ūmi oro permaina privertė Nialą susimąstyti. Jis prisiminė sniegą, iškritusį prieš tris dienas ir beveik tuoj pat nutirpusį. "Visi raganiai mano galį valdyti orus..." Jo paties žodžiai nuskambėjo lyg atbalsis, kurio prasmės jis niekaip nesuvokė. Ar gali būti koks nors ryšys tarp Skorbo nužudymo ir kaip tik tą naktį iškritusio sniego?
Vaikino mintis nutraukė atidaromų durų girgždesys. Ant slenksčio stovėjo Dona, užsimetusi apsiaustą su neperšlampančiu gobtuvu. Merginos žvilgsnis kažkur klaidžiojo, ir pirmąją akimirką ji netgi nepažino Nialo. O kai atpažino, nušvito iš džiaugsmo.
- Kur tu buvai? Ieškojome tavęs visą naktį.
- Atsiprašau... - Nialas pažvelgė Donai į akis, ir širdį staiga persmelkė pavojaus nuojauta. - Kas nors atsitiko?
- Veigas...
Nialas suakmenėjo.
- Ką Veigas...?
- Jis be sąmonės jau nuo vakaro.
Jau puldamas paskui Doną vidun, vaikinas prisiminė Grelį.
- Prašau užeiti vidun ir palaukti. Turiu eiti pas brolį.
Jis nuskubėjo paskui Doną koridoriumi, o paskui per rūmų kiemą į senesniąją pastato dalį; Veigas užėmė du didelius kambarius pirmajame aukšte.
Iš pirmo žvilgsnio Veigas atrodė nebegyvas. Jis tysojo ant nugaros, veidas, aprėmintas juodos barzdos, atrodė blyškus ir įkritęs. Sairisė, judviejų motina, sėdėjo ant lovos krašto, uždėjusi delną Veigui ant kaktos. Ji ir pati atrodė leisgyvė iš nuovargio. Simeonas kiūtojo krėsle lovos kojūgalyje.
Nialas priėjo prie lovos, pirštais palietė brolio skruostą ir lengviau atsikvėpė: skruostas buvo šiltas. Tačiau įsismelkęs į Veigo sąmonę, vaikinas suvokė, jog tas merdi. Karščiavimas praėjo, bet kartu su juo dingo ir noras gyventi. Nuščiuvo visi jausmai ir liko tik vangi ramybė, panaši į bekraštę pilką plynę.
- Jis šaukėsi tavęs, - pratarė Sairisė.
- Labai atsiprašau. - Motinos veidas buvo toks pat blyškus kaip Veigo.
Nialą staiga užplūdo begalinio švelnumo banga, noras apkabinti ją ir paguosti.
- Kodėl tau nenuėjus pailsėti, mama? Aš pabūsiu su Veigu.
- Ne, verčiau pasiliksiu čia.
Nialas suprato, ką Sairisė turėjo omenyje: kad ji niekada neatleis sau, jei Veigas numirs jai nebūnant šalia.
Jis dar kartą įsiskverbė į brolio sąmonę. Jausmas buvo toks, tarsi nertum į pilkos tuštumos jūrą. Toji pilkuma buvo šalta ir atstumianti, ir visos pastangos pamatyti, kas yra už jos, ėjo niekais. Vien žiūrėjimas į ją stingdė pojūčius. Tai ir buvo keisčiausia. Juk paprastai mieganti sąmonė primena mįslingą jėgų verpetą, o ne uždarytas duris. Nialas jau norėjo mesti beviltiškas pastangas, kai staiga lyg ir pajuto Veigo buvimą už tų uždarytųjų durų. Tačiau po akimirkos pilkuma grįžo, vienoda ir nyki lyg sniego laukas.
Simeonas atsistojo.
- Netrukus grįšiu.
Sairisė linktelėjo, nepakeldama galvos.
Nialas išsekė paskui gydytoją į koridorių.
- Ar bent numanai, kuo jis serga?
- Žinau tik tiek, kad tai ne nuodai. Kažkokios bakterijos.
- Iš kur žinai?
- Mačiau jas per mikroskopą - panašu į šimtus juodų lazdelių, - paaiškino Simeonas.
- Jos buvo ant kirvio ašmenų?
- Kurgi kitur? Pats matei, kaip grandžiau kirvį. Bet tos lazdelės kažkokios keistos. Dauguma bakterijų rūšių žūsta, atskirtos nuo gyvo organizmo. Bet kai ištirpinau mėginius druskos tirpale, ten jau po akimirkos knibždėte knibždėjo bakterijų lyg buožgalvių tvenkinyje. - Simeonas niūriai suraukė kaktą. - O dabar tų buožgalvių pilna Veigo kraujyje.
- Manai, jie atsirado iš Skorbo kraujo? - paklausė Nialas.
- Gali būti. Bet tiksliai nežinau.
Taip kalbėdamiesi, jie išėjo į rūmų vestibiulį. Tas buvo tuščias, tik marmurinių grindų centre stovėjo Grelis, sustingęs lyg statula, kaip sugebėjo tik vorai.
- Atleisk, kad priverčiau tave laukti, - tarė Nialas. - Mano brolis serga.
- Nenuostabu, - sausai atrėžė Grelis.
Nialas nustebęs įsmeigė akis į jaunąjį vorą.
- Kodėl taip kalbi?
- Nes ši vieta pritvinkusi blogio.
- Blogio?!
- Nejaugi pats nejauti?
Nialas leido savo sąmonei susilieti su jaunojo voro sąmone. Pirmiausia jis pastebėjo, jog Grelio nervai smarkiai įtempti, lyg jis stebėtų artėjantį priešą. O paskui ir pats ūmai pajuto, kas tą įtampą sukėlė. Tai buvo taip akivaizdu, kad Nialui tiesiog netilpo galvoje, kaip jis galėjo anksčiau šito nepastebėti. Jį persmelkė gilus įsitikinimas, kad kažkur čia pat tūno pavojingas priešas. Panaši įtampa apimdavo, įsijungus grėsmingųjų medalionų jėgos laukams. Tačiau vibracija, kurią jis juto dabar, buvo kiek kitokia: galingesnė, bet ne tokia skvarbi.
Nialas atsigręžė į Simeoną.
- Ar man nesant, tarnai neįleido į rūmus kokio nors nepažįstamo žmogaus?
- Kiek žinau, ne. Aš buvau čia beveik visą naktį.
Vos tik ryšys su voro sąmone nutrūko, pavojaus nuojauta nuslopo. Tačiau kadangi Nialas jau pagavo aliarmo signalą, jis ir toliau neaiškiai juto nerimą keliančią vibraciją - lyg matytų kažką akies kampeliu.
- Čia kažkas yra? - paklausė jis Grelio. - Kažkoks priešas? - Nialas kalbėjo garsiai, kad Simeonas suprastų, apie ką kalbama.
- Čia tvyro blogis, - mintimis atsakė Grelis. - Reikėtų iškviesti mano tėvą, kad įsakytų sargybiniams apsupti pastatą.
- Ką jis sako? - paklausė Simeonas.
- Jis sako, kad reikėtų iškviesti kareivius.
Simeonas apžvelgė tuščią, tylų vestibiulį. Vienintelis garsas buvo indų tarškėjimas, sklindantis iš virtuvės.
- Man atrodo, voriūkštis tik prasimano pavojų. Niekas negalėjo prasmukti pro sargybinį.
- Ne, Grelis kalba tiesą. Aš ir pats kažką jaučiu. - Nialas kreipėsi į jaunąjį vorą. - Kur, tavo manymu, slepiasi priešas?
Grelis ištiesė trumpas priekines letenas lyg antenas.
- Kažkur viršuje.
Nialą pervėrė šiurpas. Viršuje, vaikų kambaryje, jo sesutės dabar tikriausiai valgė pusryčius; o kadangi Dona pasiliko pas Veigą, jos ten veikiausiai buvo vienos. Nialas puolė prie laiptų, bet jį sulaikė Simeonas.
- Gal iškviesti sargybą?
Nialas papurtė galvą.
- Jei tas priešas - žmogus, apsieisime ir be sargybos. - Netgi toks jaunas voras, kaip Grelis, galėjo paralyžiuoti žmogų akimirksniu.
Jis stabtelėjo pirmoje laiptų aikštelėje, mėgindamas susikaupti, numaldyti savo jausmus; bet nieko iš to neišėjo - pernelyg daug adrenalino priplūdo į kraują. Todėl Nialas palaukė, kol Grelis jį pasivys. Ištiesęs čiuptuvus priešais save, voras pasuko dešinėn ir greitai užlipo į antrąjį aukštą. Nialą staiga persmelkė įsitikinimas: kurgi dar priešas galėtų jo tykoti, jei ne jo paties kambaryje? Ir tikrai, Grelis stabtelėjo priešais Nialo kambario duris ir neryžtingai sustingo vietoje - durų rankenos nepritaikytos vorų letenoms. Nialas ant pirštų galų prasmuko pro jį ir prispaudė ausį prie šalto medžio. Viduje buvo tylu, nė menkiausio garselio. Tada vaikinas lėtai, bet ryžtingai nuspaudė rankeną ir staigiu trūktelėjimu atlapojo duris.
Kambarys atrodė taip kaip visada, ir pirmąją akimirką Nialas netgi pagalvojo, jog jie suklydo. Tačiau budri Grelio poza - jis atrodė kaip gyvatė, pasiruošusi kirsti - aiškiai bylojo, kad jis tebejaučia pavojų. Kadangi šis kambarys buvo tuščias, priešas galėjo slėptis arba miegamajame, arba Džaritos kamaraitėje. Miegamojo durys buvo šiek tiek praviros; Nialas stipriu stumtelėjimu jas atlapojo. Užteko vieno žvilgsnio, kad įsitikintum, jog ir čia nieko nėra - nuo slenksčio Nialas matė net ir palovį.
Kol jis dvejojo, ką daryti - pačiam patikrinti kamaraitę ar iškviesti sargybą, - Grelis šmurkštelėjo pro vaikiną į miegamąjį, vienu žingsniu jį perkirto ir, Nialo nuostabai, sustingo priešais stalelį šalia lovos. Ant jo stovėjo tik aliejinė lempelė, vandens stiklinė ir gulėjo tvarkingai sulankstyta tunika, ryte padėta Džaritos. Tačiau Grelio dėmesys atrodė nukreiptas būtent į tuniką.
Nialas priėjo ir atsistojo šalia voro.
- Kas yra?
Nesulaukęs atsakymo, atsargiai ištiesė ranką ir truktelėjo tuniką į šalį. Po ja stovėjo akmeninė figūrėlė, rasta žudikų slėptuvėje.
Lengviau atsikvėpęs, Nialas leido sąmonei atsipalaiduoti. O tada suprato, jog Grelis visgi nesuklydo. Būtent toji žema tamsi figūrėlė varlišku veidu ir išsprogusiomis akimis skleidė jėgos lauką, pripildžiusį kambarį grėsmės vibracijos. Be to, vos tik Nialas nutraukė tuniką, tas paslaptingas daiktas tarytum pajuto jų buvimą kambaryje. Nialą staiga persmelkė aštrus pavojaus jausmas. Jis sureagavo žaibiškai: kumščio smūgiu nubloškė figūrėlę ant grindų. Nors ranka tik sekundės dalį lietė akmenį, vaikiną staiga smarkiai supykino lyg nuo nepakenčiamai šleikštaus dvoko. Jis apžvelgė kambarį, dairydamasis kokio ginklo, ir akys užkliuvo už kirvio, stovinčio kertėje šalia spintos. Kirvis, apvyniotas maišinės medžiagos atraiža, stovėjo čia nuo tada, kai Simeonas paėmė nuo jo kraujo mėginius analizei. Kovodamas su vimdančiu šleikštuliu, Nialas nuplėšė medžiagą ir abiem rankom iškėlė kirvį virš galvos; tada rūpestingai nusitaikė ir iš visų jėgų smogė į figūrėlę kirvio pentimi. Toji pataikė įžambiai, ir smūgis vos nesuskaldė grindų po figūrėle. O po akimirkos Nialą tarsi gleivėto vandens srautas užplūdo neapykantos banga - aklas įtūžis būtybės, negalinčios patikėti, jog kažkas išdrįso pakelti prieš ją ranką.
Neįtikėtina, bet figūrėlė net neįskilo, tik parvirto ant šono. Tada Nialas vėl užsimojo kirviu, prieš tai apsukęs jį ašmenimis žemyn. Aštrūs lyg skustuvo ašmenys rėžėsi į akmenį, perskeldami figūrėlę į dvi dalis. Viena pusė nulėkė per visą kambarį ir atsimušė į sieną, kita nuriedėjo po lova. Tą pačią akimirką grėsmė, tvyranti kambaryje, išnyko, kaip išnyksta užpūstos žvakės šviesa. Šleikštus dvokas taip pat dingo - neliko nė menkiausio kvapo.
- O didžioji deive, kas gi tai buvo? - dusliai išspaudė Simeonas.
Jis pasilenkė ir pakėlė akmens gabalėlį, nuriedėjusį prie jo kojų. Tai buvo figūrėlės galva, nukirsta įžambiai kartu su viršutine nugaros dalimi. Nialas atsiklaupė ant visų keturių ir ištraukė iš po lovos antrąją figūrėlės dalį.
Simeonas paėmė ją iš vaikino ir atidžiai įsižiūrėjo.
- Tai ne šiaip sau rupūžė. Tai kažkoks dievukas.
- Kodėl taip manai?
Simeonas parodė į mažytes pėdas, panašias į žmogaus. Nialui jos kažkodėl pasirodė šlykščios.
- Todėl, kad tai pusiau žmogus... Žiūrėk.
Gydytojas sudėjo abi figūrėlės dalis į vieną. Tą pačią akimirką kambarys aptemo, vėl prisipildęs grėsmingos jėgos; kartu su ja grįžo ir vimdantis dvokas. Nialui nespėjus nė prasižioti, Simeonas šūktelėjo iš pasišlykštėjimo ir išmetė figūrėlę iš rankų. Grėsmė akimirksniu dingo.
- Kas nutiko? - paklausė Nialas.
- Pats nelabai suprantu. Ji tarytum atgijo. - Simeonas susiraukė ir nusispjovė. - Tarsi kokį šliužą būčiau laikęs.
Nialas atsargiai pakėlė nuo grindų viršutiniąją figūrėlės dalį. Bet kai užsimerkė ir susitelkė į sąmonės ramybės tašką, nepajuto jokio jėgos lauko. Tai buvo paprasčiausias žalias akmuo, tikriausiai nefritas ar kokia jo atmaina, skilimo vietoje blizgantis lyg špatas.
Netikėtai miegamojo tarpduryje išdygo Džarita. Ji nustebo, pamačiusi Nialo kambaryje Grelį. Bet merginos veido išraiška sakė, kad ji net nenutuokia, jog ką tik čia įvyko kažkas nepaprasta.
- Jūsų viešnia pabudo, valdove, - pranešė kambarinė.
- Mano viešnia? - Nialas iš pradžių nesuprato, apie ką ji kalba.
- Jūsų viešnia, gulėjusi gretimame kambaryje. - Tarnaitė mostelėjo ranka į tą pusę, neslėpdama tam tikros paniekos.
Nialas net krūptelėjo iš netikėtumo.
- Iš kur žinai?
- Girdėjau, kaip ji bandė atidaryti duris.
Nialas čiupo raktą nuo tualetinio stalelio ir išlėkė į koridorių. Kišdamas raktą į spyną, jis negalėjo atsikratyti keisto jausmo - baimės ir nekantravimo mišinio. Tačiau kai pabandė atidaryti duris, tos į kažką įsirėmė. Nialas stumtelėjo duris smarkiau ir pro plyšį pamatė, kas trukdo jas atidaryti. Ten klūpojo nepažįstamoji mergina, kakta įsirėmusi į duris. Iš jos pozos buvo galima spręsti, kad prieš susmukdama ant kelių ji stovėjo prie pat durų.
Nialas šiaip taip prasispraudė į kambarį, jam pavymui - Simeonas. Gydytojui smarkiau stumtelėjus duris, mergina parvirto ant šono. Jos skruostas prisiplojo prie grindų ir lūpos prasivėrė. Simeonas, priklaupęs šalia, paėmė ją už riešo. Tačiau Nialas jau ir taip žinojo, ką jis pasakys.
- Ji negyva.
Džarita, pasirodžiusi tarpduryje, paprieštaravo:
- Prieš pusę minutės buvo gyva.
- Žinau, - atsiliepė Nialas. Paskui staiga apsisuko ir puolė pro Džaritą lauk iš kambario.
- Kur bėgi? - šūktelėjo Simeonas.
- Pas brolį!
Visą kelią laiptais žemyn, o paskui koridoriumi ir per kiemą Nialo širdis gniaužėsi iš baimės. Mintis apie mirusią merginą pripildė jį bejėgiško įtūžio. Jis staiga aiškiai suprato, kas nutiko. Kai jis perskėlė figūrėlę, grėsmingoji jėga išsisklaidė ir mergina atgavo sąmonę. Bet kai po minutėlės Simeonas sudėjo akmens dalis į vieną, toji jėga pasinaudojo proga amžiams nutildyti liudininkę. Ir pykti ant Simeono buvo beprasmiška. Gal Simeonas ir kaltas dėl to, kad sudėjo figūrėlę, tačiau tik pats Nialas kaltas dėl to, kad leido tam įvykti.
Dabar didžiausią siaubą jam kėlė mintis, kad Veigas taip pat galėjo tapti jėgos, nužudžiusios merginą, auka. Bėgdamas per rūmų kiemą, Nialas prisiekė sau: jeigu brolis nebegyvas, jis pašvęs visą likusį savo gyvenimą tam, kad sunaikintų raganių.
Įpuolęs į brolio kambarį, jis išvydo tokį reginį, kad sustingo vietoje lyg suakmenėjęs. Motina laikė Veigą glėbyje, skruostu prigludusi prie jo veido. Dona stovėjo prie lovos ir verkė. Kol Nialas, sukrėstas ir apstulbęs, dvejojo, Veigo ranka krustelėjo, glostydama motinos plaukus. O po akimirkos Dona atsisuko į duris, ir Nialas pamatė, kad ji šypsosi. Nialas atsiduso - garsiai, su begaliniu palengvėjimu. Veigas pažiūrėjo į jį dar blausiu žvilgsniu, iš pradžių lyg nepažino, o paskui nusišypsojo.
- Sveikas, brolau. - Jo didelė plaukuota ranka šiek tiek kilstelėjo ir vėl nukrito ant apkloto.
Nialas, staiga susigėdęs savo baimės, neįstengė nė žodžio pratarti.
- Jam jau geriau, - pranešė Dona. Virpantis mergaitės balsas išdavė, kad jos jausmai kur kas gilesni, negu ji parodo.
- Kada jis atsigavo? - paklausė Nialas.
- Prieš kelias minutes.
- Ar daktaras jau išėjo? - paklausė Sairisė.
- Jokiu būdu, - atsakė pats Simeonas, tą akimirką įžengęs į kambarį. Grelis neryžtingai sustojo už jo tarpduryje. Simeonas uždėjo delną Veigui ant kaktos, paskui suėmė riešą nykščiu ir smiliumi.
- Nuostabu. Temperatūra normali.
- Tai tavo vaistai padėjo, - pareiškė Sairisė.
- Ne visai taip, - atsakė Simeonas, susižvalgęs su Nialu.
Čia įsiterpė Dona:
- Ar dabar jis pasveiks?
- Manau, kad taip. Matyt, nuodai jau išėjo iš organizmo. - Gydytojas pasisuko į Veigą: - Kaip jautiesi?
- Geriau. Kur kas geriau.
- Duokite jam sultinio. Už poros dienų, manyčiau, jau galės keltis.
Dona impulsyviai puolė Simeonui ant kaklo ir pabučiavo į skruostą. Senis nušvito iš pasitenkinimo.
- Ne man dėkok. Jam. - Gydytojas parodė į Grelį. - Tai jis rado ligos priežastį.
Dona pažiūrėjo į jaunąjį vorą, iš nuostabos išplėtusi akis.
- Ir kokia gi buvo toji priežastis?
Tačiau Nialui labai nesinorėjo aiškinti.
- Eisiu į virtuvę, pasakysiu, kad atneštų sultinio.
Kai jiedu su Greliu žingsniavo per kiemą, voras staiga tarė:
- Daktaras klysta. Tavo brolis vis dar serga.
- Iš kur žinai?
- Jo kraujas pilnas gyvybės siurbikų. - Vaizdas, kuriuo Grelis palydėjo šiuos žodžius, priminė dėles.
Juos pasivijo Simeonas.
- Nialai, gal bent tu žinai, kas čia vyksta?
- Kai ką žinau. Toji akmeninė varlė buvo pavojingesnė, negu aš maniau.
- Suprantu, - linktelėjo Simeonas ir niūriai pridūrė: - Suprantu ir tai, kad aš kaltas dėl merginos mirties.
- Ne, aš, - paprieštaravo Nialas. - Stygmasteris perspėjo mane, kad toji figūrėlė gyva. Bet aš maniau, kad ji jau nukenksminta.
Gydytojas gūžtelėjo pečiais.
- Šiaip ar taip, merginos jau nebeatgaivinsime. Bet norėčiau žinoti, ką tas daiktas bandė padaryti tavo broliui? Kodėl ir jo nenužudė?
Nialas palingavo galva.
- Galbūt todėl, kad tu laiku atskyrei akmens puseles. - Jis atsigręžė į Grelį: - O kaip tu manai?
Grelis prieš atsakydamas minutėlę padvejojo.
- Aš manau, valdove, kad tavo brolis vis tiek numirs.
Nialas apstulbo.
- Ką?! Juk jis jau taisosi.
Matėsi, kad Greliui nelengva išsakyti savo nuomonę.
- Tavo brolį apnuodijo priešas. Taip pat kaip Madigą. Bijau, kad jau niekas jo neišgelbės.
- Madigas buvo apnuodytas? Kaip?
- Argi tu pats nematei?
Ir Grelis perdavė Nialui seriją vaizdų, kažkokiu būdu padaręs taip, kad Nialas juose susitapatino su Madigu ir matė viską Madigo akimis. Jis stovėjo šaltoje raganiaus sosto salėje klausydamasis, kaip šnara ilgas rūbas, vilkdamasis laiptais, o paskui išgirdo tylų balsą:
- Ir dar pasakyk savo šeimininkui, kad aš pasiliksiu tavo draugus įkaitais. Jeigu negrįši su teigiamu atsakymu, visi jie mirs.
Nialo plaštaką suėmė šalta šiurkšti ranka. Ir nors jis žinojo, kas bus toliau, vis tiek vos nesuriko garsiai, kai galingi gniaužtai susivėrė, grasindami sutraiškyti jam kaulus. Bet šįkart vaikinas pastebėjo tai, ką praleido klausydamasis Kvizibo Išmintingojo pasakojimo: kažkoks aštrus smaigalys įsmigo jam į delną ties smiliaus pagrindu. Tikriausiai raganius buvo užsimovęs žiedą su dygliu.
O paskui raganiaus balsas prašvokštė tiesiai jam į ausį:
- Pasakysiu tau dar kai ką. Perduok savo šeimininkui, kad jeigu jis nepaklausys mano perspėjimo, jo pavaldinius ištiks tokia baisi nelaimė, prieš kurią nublanks net Ivaro Žiauriojo skerdynės. - Šalta ranka paleido Nialo plaštaką. - Duodu tau vieną mėnesį - trisdešimt dienų...
Simeonas atidžiai stebėjo Nialo veidą suprasdamas, jog vyksta kažkas nepaprasta.
- Trisdešimt dienų, - pakartojo vaikinas. - Ką?
- Trisdešimt dienų. O tai atsitiko prieš dvi dienas. Vadinasi, mano broliui liko gyventi dvidešimt aštuonios dienos.
- Ką tu čia paistai? - atrėžė Simeonas. - Veigas jau taisosi.
Nialas papurtė galvą.
- Ne. Madigas mirė po trisdešimties dienų. Šitas raganius turi galią žudyti per atstumą. Todėl ir pasakė: "Mano rankos ilgos, ir aš neatleidžiu gniaužtų".
Nialas pagalvojo apie savo motiną, mažąsias sesutes bei Doną ir akimirkai pasijuto toks pažeidžiamas, toks bejėgis. Argi teisinga, kad jam vienam tenka spręsti problemas, išeinančias toli už jo kasdieninės patirties ribų? Ūmai jis pamatė virtuvės tarnaitę, kuri leidosi laiptais su padėklu rankose, ir prisiminė, kur ėjo.
- Nira, prašau nunešti sriubos mano broliui.
Mergaitė džiugiai nusišypsojo. Kaip ir Dona, ji buvo neabejinga Veigui.
- Klausau, valdove.
Tarnaitė grakščiai pritūpė, ir Nialą apėmęs silpnumas prasisklaidė. Toji mergaitė priminė jam, kad jis yra šio miesto valdovas, taigi neturi teisės būti silpnas. Nialas palaukė, kol virtuvės durys užsidarys už tarnaitės nugaros, tada tvirtai pareiškė:
- Privalau surasti raganių.
Simeonas nustebęs dėbtelėjo į jį iš po vešlių antakių.
- Su kariauna?
- Ne. Nėra laiko rinkti kariauną. Keliausiu vienas.
- Tai būtų labai kvaila ir pavojinga.
- Sutinku, - pritarė Nialas. - Bet privalau išsiaiškinti, ko jis siekia.
- Aš žinau, ko jis siekia, - atšovė Simeonas. - Tai baisus, žiaurus žmogus, kuris nužudys tave, nė akimirkai nesudvejojęs.
- Tą ir aš žinau. Bet nežinau, ko jis siekia. Deja, yra tik vienas būdas viską išsiaiškinti. - Nialas pasisuko į Grelį ir šyptelėjo. - Taigi, kaip matai, vis dėlto tu buvai teisus. Manęs laukia ilga kelionė.
- Ne aš išpranašavau tau kelionę, o ponas Kvizibas, - atsiliepė voras. - Išmintingasis niekada neklysta.
- Tikiu, kad taip ir yra. Tik gaila, kad neuždaviau jam dar vieno klausimo.
- Kokio klausimo, valdove?
- Ar aš grįšiu iš tos kelionės...