Colin Wilson

DELTA

Pirma Dalis - „Tarybos“

Pirmąsyk Nialas pabudo kamuojamas baisių skausmų. Gerklė degė, tarytum jis būtų prarijęs įkaitintą kardą, po akių vokais tvinkčiojo pulsas. Vaikinas pamėgino atsisėsti, tačiau kažkieno vėsi ranka prigludo jam prie kaktos ir švelniai nuleido galvą atgal ant pagalvės. Skausmas šiek tiek atslūgo.
Kai Nialas vėl pakirdo, buvo jau diena ir kambarys skendėjo blyškioje melsvoje šviesoje. Jis gulėjo plačioje lovoje, plikos rankos tysojo virš apkloto. Pro skaidrią žydrą sieną matėsi didelis medis, apsipylęs geltonais žiedais; jis užstojo kambarį nuo saulės šviesos. Lubas dengė mirguliuojančių žalių lapų raštas.
Nialas pakėlė rankas prie peršinčios gerklės, bet pirštai įsirėmė į kažką kietą: kaklą supo lyg ir koks kiautas iš sausą molį primenančios medžiagos, iš viršaus apvyniotas tvarsčiais. Ūmai vaikinas atsitokėjo, kad jis visiškai nuogas, minčių veidrodėlis taip pat nebekaba ant kaklo. Jis sunerimęs atsisėdo ir pamatė savo drabužius ant kėdės prie lovos; ant jų gulėjo medalionas, šalia - sustumiamasis vamzdelis. Nialas lengviau atsiduso.
Durys prasivėrė, ir į kambarį įėjo Selima. Pamačiusi, kad Nialas jau pabudęs, ji linksmai nusišypsojo vaikinui.
- Ar geriau jautiesi?
- Kur kas geriau, - patvirtino Nialas, tačiau balsas buvo neįprastai kimus.
Selima nusijuokė.
- Švokšti kaip mano senelis.
Ji prisėdo ant lovos krašto ir uždėjo abu delnus Nialui ant skruostų. Vaikinas iškart pajuto tą pačią malonią vėsą, kuri apmaldė jo kančias naktį. Ir šįkart skausmas gerklėje atlėgo.
- Kaip tu tai darai? - paklausė Nialas Selimos. - Laikai kažką rankose?
- Ne. - Selima parodė tuščius delnus. - Paveldėjau gydymo galią iš motinos. Visa mūsų šeima turi tokių sugebėjimų.
Nialas pasijuto plaukiąs, tarytum lėtos tėkmės nešamas po žalių šakų skliautais. Jis leido sau vėl nugrimzti į miegą.
O pabudęs pamatė šalia lovos Doginsą. Langas buvo pravertas, girdėjosi, kaip lauke prie fontano krykštauja vaikai. Už Doginso stovėjo kažkoks senis. Jo įdegusį veidą vagojo raukšlių tinklas, skvarbios pilkos akys buvo giliai įdubusios. Nepažįstamasis vilkėjo nudriskusią, išblukusią žalią, tiksliau, sausų samanų spalvos tuniką ir turėjo su savimi rankinę iš tokios pat medžiagos.
- Tai Simeonas, - pristatė senį Doginsas, - mūsų daktaras.
Nialas linktelėjo ir pasisveikino, bet ir vėl neatpažino savo balso - duslus švokštimas veržėsi iš gerklės tarsi sausų lapų prislopintas. Simeonas įdėmiai nužvelgė vaikiną keistomis pilkomis akimis, kuriose švytėjo mažyčiai šviesos taškeliai, tada suėmė pirštais Nialo riešą. Užčiuopęs pulsą, uždėjo delną Nialui ant skruosto - vaikinas pajuto lengvą dilgtelėjimą, - paskui pasidėjo rankinę ant lovos ir išsiėmė iš jos trumpą peilį su sunkia užaštrinta geležte. Tuo peiliu Simeonas ėmė atsargiai pjauti gipsą aplink Nialo kaklą. Keliskart giliai įpjovęs, praskyrė ir nuėmė. Apnuogintą kaklo odą nutvilkė nemaloni vėsa. Senasis gydytojas palietė smiliumi Nialo gerklę. Vaikinas susiraukė iš skausmo.
- Na, ką pasakysi? - susirūpinęs paklausė Doginsas.
- Pasisekė vaikiui. Dar koks colis į dešinę, ir būtų nebegyvas, - atsakė Simeonas giliu gerkliniu balsu, labiau primenančiu stambaus žvėries urzgimą.
Nialas pašnairavo žemyn, mėgindamas žvilgtelėti į savo kaklą, bet, aišku, nieko nepamatė. Doginsas paėmė nuo tualetinio stalelio veidrodį su rankenėle ir palaikė jį priešais vaikiną. Nialas net pasibaisėjo, poliruoto plieno paviršiuje išvydęs neatpažįstamai sutinusį, dėmėtą veidą: akys pasruvusios krauju, ant skruostų raudonos ir violetinės žymės, panašios į mėlynes; o gerklę juosia ryškūs geltoni ir violetiniai pirštų įspaudai.
Nialas pakėlė akis į Doginsą.
- Kas nutiko Odinai?
- Šįryt palaidojome.
- Šįryt?
- Na, taip. Tu čia jau trečią dieną guli. Dvi paras karščiavai.
Simeonas išsitraukė iš rankinės buteliuką su rudu skysčiu.
- Išsižiok, - paliepė jis Nialui.
Vaikinas pakluso ir pajuto, kaip ant liežuvio užtiško keli šalto skysčio lašai.
- Dabar degins, - perspėjo gydytojas. - Užsimerk ir stenkis nenuryti.
Sklisdamas po burną, skystis tarytum virto ugnimi. Štai jis pasiekė gomurį, ir skausmas tapo beveik nepakeliamas. Nialas užsimerkė ir nuleido galvą ant minkštos pagalvės. Po minutėlės skausmas išnyko, užleisdamas vietą maloniai šilumai. Vaikinas nebeįstengė susilaikyti nenurijęs; šiluma nutekėjo žemyn kvėpuojamąja gerkle, malšindama smaugiantį maudimą. O paskui ir visas kūnas palaimingai atsipalaidavo.
- Stebuklingi vaistai, - mieguistai sumurmėjo Nialas.
- Jie gaminami iš šakalo žolės, kuri auga Didžiojoje Deltoje.
Nialas iškart atsimerkė.
- Tu esi buvęs Deltoje?
- Daugybę kartų.
- Papasakosi man apie ją?
- Gerai, bet ne dabar. Tau reikia pailsėti.
Simeonas ir Doginsas išėjo, palikdami Nialą vieną. Nors dabar jis jautėsi visiškai atsipalaidavęs ir gerklės taip nebegėlė, miego nebesinorėjo. Jis galvojo apie Odiną. Prisiminęs paskutinį jųdviejų bučinį prieš jam iškeliaujant į vorų miestą, Nialas apsipylė ašaromis. Tačiau nebandė jų sulaikyti, nesišluostė drėgnų skruostų. Tėvo žūtis jam buvo sunkus smūgis, bet tada jis sielvartavo kaip vaikas, kuris staiga pasijuto vienišas. Dabar Nialo širdis plyšo iš skausmo - taip gedi suaugęs žmogus, praradęs mylimą žmogų. Kaip baisu, kaip žiauru, kaip neteisinga, kad tokia graži būtybė turi būti užkasta į žemę! Vaikinas gal pusvalandį skendėjo beviltiškoje melancholijoje. Nenuostabu, kad galiausiai jis priėjo išvadą, jog visas žmogaus gyvenimas tėra tragiška klaida ir kad nematomos jėgos, lemiančios mūsų likimus, mums nejaučia nieko, išskyrus abejingą panieką. Juodos mintys sukrėtė Nialą iki pat sielos gelmių - vargšelis jautėsi taip, lyg žvelgtų žemyn į šiurpią bedugnę. Galų gale, išsekintas būties nuovargio, vaikinas nejučia užsnūdo.
Jį pažadino Selima, kuri įžengė į kambarį, nešina padėklu. Pažvelgusi jam į veidą, mergina taip džiugiai nusišypsojo, kad ir Nialo širdis atsakydama linksmiau virptelėjo.
- Atrodai kur kas geriau, - pareiškė Selima.
- Nejaugi?
Selima padavė vaikinui veidrodį. Ir tikrai, jo akys jau nebebuvo pasruvusios krauju, ir dėmės beveik išnyko nuo veido. O mėlynės ant kaklo iš violetinių virto rusvai gelsvomis.
Selima prisėdo ant lovos krašto ir pastatė padėklą Nialui ant kelių.
- Štai, paragauk.
Nialas gurkštelėjo nestipraus sultinio. Labai skanu. Kad ir kaip keista, rydamas skystį jis beveik nebejautė skausmo. Tiesa, nuryti rupią juodą duoną, užteptą geltonu sviestu, buvo tikra kančia, bet netgi ji blanko prieš malonumą justi pilną skrandį. Bebaigiant valgyti, kylanti fizinio pasitenkinimo banga galiausiai nušlavė visus liūdesio likučius.
Nialas paklausė Selimos:
- Ar labai išsigandote, kai vorai apsupo miestą?
- Žinoma. Tiesa, buvo ir tokių, kurie nė kiek nebijojo, mat tikėjo, jog vabalai sugebės juos apsaugoti. Bet aš išaugau tarp vorų. Žinau, kokie jie pavojingi.
- Kaipgi vabalams pavyko apsaugoti miestą nuo vorų įsiveržimo?
Selima nustebo.
- Nejaugi nežinai? Jie naudojasi valios jėga. Neatsimenu tikslaus šio reiškinio pavadinimo, bet esmė ta, kad vabalai sujungia savo valią į vieną bendrą tinklą.
- Suprantu. Vorai daro tą patį. Bet kaip vabalai sužinojo apie rengiamą užpuolimą?
- Tikėjosi kažko panašaus. Kai tik paaiškėjo, jog jūs išsiruošėte į vorų miestą ieškoti sprogmenų, Taryba susiprotėjo, kad vorai netruks pasirodyti.
- Kaip manai, jie bandys dar sykį pulti?
Selima šypsodamasi papurtė galvą.
- Tikrai ne. Juk dabar mes turime Pjautuvus.
- Tai tu ir apie Pjautuvus žinai?
- Be abejo. Visi žino. - Ji paėmė iš Nialo padėklą. - Ilsėkis.
Selima jau vėrė duris, kai vaikinas prisiminęs paklausė:
- Ar yra kokių žinių apie vyrus, skridusius kitais balionais?
- Taip. Visi grįžo gyvi ir sveiki. Hasturo balionas nusileido tiesiai į upę, bet visi laimingai pasiekė krantą. O Milas dar atsivedė būrelį vaikų, sutiktų miške.
- Kokių vaikų?
- Iš vorų miesto lopšelio.
Nialo širdyje įsižiebė vilties kibirkštėlė.
- Gal žinai jų vardus?
Selima pažvelgė į jį kažkaip keistai, paslaptingai.
- Tavo sesučių tarp jų nėra.
Vaikinas nustebęs įsmeigė į ją akis.
- Iš kur tu žinai apie mano sesutes?
Ir vėl Selima nužvelgė jį kažkaip keistai, lyg dvejodama. O paskui išėjo, palikusi duris praviras. Nialas žiūrėjo jai pavymui spėliodamas, kas dabar bus. Koridoriuje pasigirdo skubūs žingsniai, ir tarpduryje išdygo žydrai apsirengusi mergina.
- Dona!
Mergina puolė prie lovos, apsivijo rankomis Nialo kaklą ir karštai pabučiavo. Nialui, jau užmiršusiam malonią jos lūpų šilumą, net kvapą užgniaužė.
Sugrįžusi Selima švelniai papriekaištavo:
- Ligonio negalima jaudinti. Jis dar labai silpnas ir turi ilsėtis.
- Aš nevarginsiu jo, prižadu.
Dona atsitraukė nuo Nialo ir atsisėdo lovos kojūgalyje. Jaunuoliai žiūrėjo vienas į kitą šypsodamiesi, negalėdami patikėti, kad pagaliau jie ir vėl kartu.
- Grįšiu už kelių minučių, - tarė Selima ir išėjo iš kambario, tyliai uždarydama duris.
- Kur mano sesutės? - gyvai paklausė Nialas Donos.
Šypsena dingo nuo merginos veido.
- Jas paėmė iš lopšelio prieš dvi dienas. Prižiūrėtoja, išsivedusi mergytes, sakė, kad nuveš jas pas motiną.
- Tai buvo tą dieną, kai įvyko sprogimas?
- Prieš dvi valandas iki sprogimo.
Naujiena nenustebino Nialo. Prieš dvi valandas iki sprogimo maištininkai derėjosi su Kazaku. Nialo sesučių likimas buvo vienas iš sandėrio punktų.
Dona švelniai palietė jo ranką.
- Man labai gaila.
Vaikinas gūžtelėjo pečiais.
- Gal taip ir geriau. Jei vorai laiko mažyles įkaitėmis, vadinasi, nepadarys joms nieko blogo. - Jis stengėsi vyti iš galvos baimingas mintis. - Verčiau papasakok, kaip tau pavyko pabėgti.
- Kai įvyko sprogimas, aš žaidžiau su vaikais pievelėje, - pradėjo Dona. - Kai žemė po kojomis suvirpėjo, pamaniau, kad tai žemės drebėjimas - sykį taip buvo Diroje, net kelios sienos išvirto. Todėl liepiau vaikams susėsti ant žemės ir nebijoti. Bet vorai tarsi pamišo. Ėmė galvotrūkčiais lakstyti aplinkui, tarytum patys nesuprasdami, ką daro - vienas net įlėkė į upę. Gal tu žinai, kodėl jie taip keistai elgėsi?
- Žinau. Vorai - telepatai. Jei vienam kuriam iš jų skauda, kiti tai jaučia. Tie, kuriuos tu matei, išgyveno priešmirtines žūstančių vorų kančias. Bet kas nutiko paskui?
- Paskui dangų aptraukė juodi dūmai, vaikai ėmė kosėti. Visi lopšelio langai išdužo, bet lyg ir niekas nesusižeidė. O tada išvyko prižiūrėtojos - susėdo į valtis ir nuplaukė į kitą upės pusę. Dūmai tirštėjo, ir aš išsigandau, kad mes visi galime uždusti. Todėl paliepiau savo globotiniams sekti paskui mane, ir mes išėjome. Niekas nebandė mūsų sulaikyti. Gatvės buvo tuščios. Mes patraukėme link kalvų.
- Ir kur tu ketinai nueiti?
- Negalvojau apie tai. Norėjau tik pabėgti nuo vorų. Tiesiog žingsniavome pirmyn, kol atsidūrėme už miesto ribų. Netrukus vaikai pavargo ir išalko. Laimei, radome apelsinmedžių ir slyvų sodą, pro kurį tekėjo upelis, ten kokią valandą pailsėjome. Paskui viena mergytė pasakė pastebėjusi vorų balioną, ir aš atsargiai nušliaužiau į sodo pakraštį pažiūrėti. Balionu skrido žmonės - vyrai geltonais apdarais. Supratau, kad tai vabalų tarnai. Stebėjome balioną, kol jis nusileido kažkur į mišką. Tada ėjome su vaikais per laukus, kol pasiekėme tą mišką. Mes garsiai šaukėme, ir tie trys vyrai atsiliepė. Tuomet parsivedė mus čionai.
- Ar toli buvo nuo ten iki vabalų miesto?
- Nelabai toli, bet sugaišome ilgokai, nes turėjome slapstytis nuo vorų. Laukuose matėme daugybę vorų ir iš pradžių manėme, kad jie mūsų ieško. O paskui vos kaktomuša nesusitrenkėme su vienu iš jų - jis staiga išropojo iš už medžių; tačiau tas voras mūsų net nepastebėjo. Pamaniau, kad jam kažkas nutiko.
- Kodėl taip pamanei?
- Jis svirduliavo tarsi apsvaigęs ar sužeistas. O gal tiesiog labai pavargęs...
Durys prasivėrė, ir vidun žvilgtelėjo Selima.
- Ligoniui metas ilsėtis.
- Einu, - atsiliepė Dona, šyptelėjo Nialui ir išėjo.
Tik tada Nialas atsitokėjo, kad iš tiesų labai pavargo. Jis dar mėgino galvoti apie tai, ką papasakojo Dona, bet nebeįstengė susikaupti. Užtat žinojo, kad dabar Dona saugi, ir širdyje buvo kažkaip ramiau. Grimzdamas į miegą, Nialas galvojo apie ją.
Jis susapnavo, kad skrenda balionu virš vorų miesto. Ore tvyrojo degėsių kvapas, teberūko namų griuvėsiai vergų rajone. Sprogimo pasekmės buvo išties siaubingos: ištisos gatvės sulygintos su žeme. Aiškiai matėsi rotušė: veja tokia pat žalia, kokia buvo, tačiau pats pastatas sugriuvęs, stūkso tik dvi aptrupėjusios sienos. O ten, kur anksčiau buvo kareivinės, dabar telkšojo ežeras, kurį su upe jungė platus laužytas kanalas. Skrisdamas virš jo, Nialas matė vorų lavonus, plūduriuojančius aukštyn kojomis rudame vandenyje.
Perkirtęs upę, balionas pralėkė vos už kelių pėdų nuo Baltojo bokšto. Dauguma šios miesto dalies pastatų išliko sveiki, tik gatvės buvo nusėtos stiklo šukėmis. Skrisdamas pro pat Kazako rūmus, Nialas persisvėrė per krepšio kraštą, bandydamas ką nors įžiūrėti pro langus. Ir tada išgirdo motinos balsą, šaukiantį jį vardu. Jis prisidėjo rankas prie burnos ir sušuko: "Aš čia! Kur tu?" Motina atsiliepė: "Čia, miegamajame". Balsas nuskambėjo taip aiškiai, tarsi Sairisė būtų vos už kelių pėdų nuo jo. Nialas krūptelėjęs pabudo ir apsidairė aplinkui, tikėdamasis pamatyti motiną šalia. Kambaryje buvo tamsu ir tuščia. Pirmąją akimirką vaikinas vos neapsiverkė iš apmaudo ir nevilties. Bet paskui, žvelgdamas pro langą į violetinį dangų, jis staiga pajuto motiną iš tiesų esant šalia. Vos užmerkęs akis ir susikaupęs, Nialas išvydo Sairisę jos miegamajame Kazako rūmuose: ji sėdėjo ant grindų, sukryžiavusi po savimi kojas, taip pat užsimerkusi. Motinos ir sūnaus protai suėjo į kontaktą. Vaikinas neslėpė džiaugsmo, gavęs pranešimą, kad visi jo šeimos nariai gyvi ir sveiki. Bet vos tik pabandė perduoti motinai savo paties padėties vaizdą, nebeįstengė išlaikyti sukaupto dėmesio; matyt, buvo dar kaip reikiant neišsiblaivęs iš miego. Ryšys nutrūko, ir Nialas vėl liko vienas.
Po kelių minučių pro duris kyštelėjo galvą Doginsas.
- Kaip jautiesi? Jau geriau?
- Ačiū, kur kas geriau.
- Ar pakankamai gerai, kad galėtum dalyvauti posėdyje?
Nialo širdis nusmuko į kulnus.
- Ką, dar vienas vabalų Tarybos posėdis?
- Ne, šįkart žmonių, - patikslino sprogdintojas. - Bet man reikės tavo paramos.
- Mano paramos? - nuoširdžiai nustebo vaikinas.
- Netrukus čia susirinks mūsų kolegija, kitaip tariant, piliečių taryba. Ką tik sužinojau, kad ji bandys prastumti nutarimą pasmerkti mano veiksmus.
- Ar tai rimta?
- Dar ir kaip! Kolegija gali įsakyti man sunaikinti Pjautuvus.
- Betgi tai būtų tikra kvailystė!
Nespėjus Doginsui atsakyti, pasigirdo tylus beldimas į duris ir į kambarį įžengė Selima, nešina žibintu. Neįtikėtinai ryški šviesa užliejo visą kambarį. Pastačiusi žibintą ant stalo, Selima išėjo. Nialas spoksojo į nematytą daiktą išpūtęs akis.
- Kas gi tai?
- Paprasčiausias dujinis žibintas. Mūsų šeimos paslaptis, taip sakant. Mano senelis išrado jį dar prieš aštuoniasdešimt metų, tačiau mes iki šiol neturime teisės juo naudotis.
- Kodėl?
Doginsas niekinamai gūžtelėjo pečiais.
- Kerėplos tvirtina, kad lempa taip pat mechanizmas.
- Kaip ji veikia?
- Štai čionai pilama alyva. - Sprogdintojas patapšnojo per žvilgantį metalinį rutulį ties lempos pagrindu. - Siurbliukas varo alyvą štai šiuo vamzdeliu aukštyn, kur ji išgaruoja, pasiekusi keraminį kaitinimo tinklelį. Nėra nieko paprasčiau.
Nialas susižavėjęs apžiūrinėjo lempą. Vaikiną sudomino ne tiek jos konstrukcija, kiek jausmas, kad šis daiktas jam jau seniai pažįstamas. Po akimirkos atėjo ir atsakymas, iš kur tas keistas jausmas. Baltajame bokšte Stygmasteris implantavo jam į atmintį informaciją apie visų laikų apšvietimo prietaisus - taip pat, kaip ir gebėjimą skaityti. Tą trumpą vidinės įžvalgos akimirką Nialas probėgšmais prisiminė devynias galybes kitų dalykų, snūduriuojančių jo atminties gelmėse. Ūmai vaikiną apėmė bauginantis susidvejinimo pojūtis: kelioms sekundėms jis netgi suabejojo savo paties asmens tikrumu.
Doginsas pasilenkęs ištraukė stalo stalčių.
- O čia štai dar vienas uždraustojo mokslo pavyzdėlis.
Sprogdintojas pamėtėjo knygą ligoniui ant lovos. Nialas žvilgtelėjo į viršelį: "Elektronikos pagrindai".
- Kodėl uždraustojo?
- Todėl, kad visos knygos uždraustos. Taip skelbia dvidešimt antras Taikos Sutarties paragrafas: "Knygų spausdinimas ir platinimas draudžiamas; kiekvienas, pažeidęs šį įstatymą, baudžiamas mirties bausme". Taigi beveik visos mūsų knygos laikomos muziejuose po stikliniais gaubtais.
- Bet tu moki skaityti?
- Žinoma. Dauguma mūsiškių moka. Tai paslaptis, iš kartos į kartą tėvų perduodama sūnums. Bet jei vorai apie tai sužinotų, neišvengtume bėdos. Buvo toks atvejis prieš dvidešimt metų. Kerėplos kažkaip suuodė, kad vienas iš mūsiškių - devyniasdešimtmetis senukas - yra raštingas, ir išreikalavo, kad jis būtų nužudytas.
- Ir vabalai pakluso?
- O kas jiems daugiau beliko? Juk šito reikalauja vienas iš Taikos Sutarties punktų.
Kol Doginsas kalbėjo, Nialas vartė knygos puslapius, priblokštas tokios daugybės matematinių simbolių. Netikėtai sprogdintojas lyg tarp kitko pasidomėjo:
- Kas išmokė tave skaityti?
Vaikinas ne iš karto suvokė klausimo esmę. O suvokęs krūptelėjo ir pakėlė akis į pašnekovą.
- Iš kur žinai, kad moku?
- Mačiau, kaip judėjo tavo akių vyzdžiai. Tai kas tave išmokė?
Nialas šyptelėjo.
- Mašina.
Doginsas dėbtelėjo į jį iš po surauktų antakių.
- Ta pati, kuri davė tau maisto tablečių?
Nialas nusikvatojo, žavėdamasis sprogdintojo nuovokumu.
- Aha, ta pati.
- Ir kur yra ta tavo mašina?
- Baltajame bokšte.
Doginsas išpūtė akis.
- Tu rimtai kalbi?
Nialas linktelėjo.
- Tu ką, buvai ten?
- Buvau.
Sprogdintojas išblyško.
- Kaip tu tenai patekai?
- Pasinaudojau štai šiuo daikčiuku. - Nialas pasilenkė ir paėmė nuo drabužių krūvelės savo sustumiamąjį vamzdelį. Spūstelėjo mygtuką, vamzdelis ištįso. Tada padavė jį Doginsui. - Ar ką nors jauti?
- Lyg ir dilgčioja, sakyčiau... - Doginsas stengėsi išlaikyti ramų balsą, tačiau drebančios rankos išdavė jo susijaudinimą. - Kur tu jį radai?
- Dykumoje.
Ir Nialas papasakojo, kaip jiedu su tėvu pasislėpė griuvėsiuose nuo smėlio audros ir kaip rado anksčiau po smėliu palaidotą, o dabar vėtros atidengtą miestą. Kai jis ėmė pasakoti apie žvilgančiąją mašiną, Doginsas supratingai linktelėjo.
- Tai tikriausiai buvo "žiogas". Populiari transporto priemonė, skirta tolimoms kelionėms, naudota dvidešimt pirmojo amžiaus pabaigoje. - Jis pavartė strypą rankose. - Bet šitokį daiktą matau pirmąkart gyvenime... Atleisk, kad pertraukiau, kalbėk toliau.
Kol Nialas pasakojo, kaip atsidūrė Baltajame bokšte, Doginsas jaudinosi vis labiau. Galiausiai jis net nebepajėgė nusėdėti ant kėdės. Iš pradžių išbalęs veidas išraudo. Bet keisčiausia buvo tai, kad sprogdintojo spinduliuojamą susijaudinimą Nialas juto kaip fizinę jėgą, maža to, labai įkyrią ir varginančią jėgą. Vaikinas net lengviau atsikvėpė, kai jam pasakojant apie Stygmasterį, Doginsas neištvėręs įsiterpė:
- Vadinasi, aš buvau teisus! O Glorfinas tvirtina, kad mes privalome tenkintis tuo, ką turime...
- Glorfinas?
- Mūsų bendruomenės vadovas, kolegijos pirmininkas. Jis sako, kad privalome dėkoti likimui, jog tarnaujame vabalams, ir ramiai sau toliau taip gyventi. Bet kuriam galui senovės žmonės paliko bokšte visą tą informaciją, jei netikėjo, kad mes ja pasinaudosime?
- Bet jie tikėjo, kad mes ja pasinaudosime - kai būsime tam pasiruošę.
Doginsas nekantriai atšovė:
- Mes pasiruošę. Aš, pavyzdžiui, jau nuo gimimo pasiruošęs.
Nialas papurtė galvą.
- Stygmasteris sakė, kad yra tam tikrų dalykų, kurių jis negali man atskleisti - esą aš pats turiu susiprotėti...
- Kas per dalykai?
- Pavyzdžiui, kaip nugalėti vorus.
- Tą mes jau žinome. - Iš susijaudinimo Doginsas tiesiog netvėrė savame kailyje. - Kas dar?
Nialas vėl papurtė galvą.
- Neprisimenu. Bet jis leido man suprasti, kad kai kuriuos dalykus privalau išsiaiškinti pats...
- Na, žinoma! - Doginsas pašokęs ėmė energingais žingsniais matuoti kambarį, jo juodas šešėlis lempos šviesoje šokinėjo lyg gyvas. - Taip jau yra - mes neįvertiname to, ką gauname pernelyg lengvai. Bet aš laukiau šios akimirkos visą gyvenimą... - Staiga į duris kažkas pasibeldė. - Velniava! - nusikeikė Doginsas.
Vidun kyštelėjo galvą Selima nustebusi, ko taip šūkauja vyras.
- Kolegijos nariai jau susirinko valgomajame..
Doginsas net sudejavo.
- Rado laiką trukdyti! - Bet akimirksniu susivaldė. - Na, gerai, pasakyk jiems, kad mes tuoj ateisime. - Selimai dingus už durų, sprogdintojas ištraukė iš spintos geltoną vabalų tarno tuniką. - Štai, užsivilk.
Nialas paskubomis apsirengė ir pasikabino ant kaklo minčių veidrodį. Ir tik tada pastebėjo virvelę ant Doginso kaklo.
- Ką ten turi?
Doginsas šyptelėjo - pašaipiai ir paslaptingai. O paskui išsitraukė iš po tunikos medalioną. Beveik tokį pat, kokį nešiojo pats Nialas, tik sidabro spalvos. Ūmai Nialas viską suprato.
- Tai štai kodėl aš taip aiškiai jaučiau viską, ką išgyvenai tu. Buvai nukreipęs veidrodį į mane.
Doginsas pasvėrė medalioną delne.
- Pasiskolinau iš muziejaus. Klausyk, norėčiau tavęs kai ko paklausti. Ar tau taip nebūna, kad jis... kaip čia pasakius, vargina?
- Buvo iš pradžių. Prie jo reikia priprasti.
- Ačiū Dievui. Nes aš visą dieną jaučiuosi kaip nuvarytas kuinas. Tu savąjį iš bokšto gavai?
Nialas linktelėjo.
- Duok pabandyti?
Nialas apsikeitė su Doginsu minčių veidrodžiais. Vos tik pasikabinęs sidabriškąjį medalioną ant kaklo, vaikinas aiškiai pajuto skirtumą. Iš pradžių jam pasirodė, kad Doginso medalionas galingesnis; bet paskui suprato, kad skiriasi ne galingumas. Kaip ir jo paties minčių veidrodis, šis daikčiukas nukreiptas vidun koncentruodavo žmogaus valią į vieną intensyvų spindulį; nukreiptas išorėn, spinduliavo tą valią kitiems žmonėms. Bet jo galia buvo kažkokia šiurkšti, ūmi tarsi valdingai riktelėtas įsakymas. Jau po kelių sekundžių Nialui iš įtampos ėmė tvinksėti smilkiniuose.
- Tavasis, sakyčiau, ne toks stiprus, - pareiškė Doginsas ir grąžino vaikinui jo medalioną.
Bet Nialas, užuot vėl pasikabinęs jį ant kaklo, įsimetė į tunikos kišenę. Vaikinas instinktyviai jautė, kad kol jo sveikatos būklė tokia prasta, minčių veidrodis tik trukdys jam sustiprėti.
Nialas išėjo paskui Doginsą iš savo miegamojo ir patraukė koridoriumi. Pro visas duris į jį smalsiai dirsčiojo vaikiūkščiai. Pasirodo, jis čia buvo dėmesio centre.
Jie įžengė į erdvų kambarį, kurio didžiąją dalį užėmė ovalus poliruotas stalas. Už jo lengvai galėjo tilpti apie dvidešimt žmonių, tačiau laisvos liko tik kelios kėdės . Nialas atpažino tris iš susirinkusių kolegijos narių - Milą, Uliką ir Simeoną, senąjį daktarą.
Doginsui įėjus, visi atsistojo. Bet Nialas juto, kad tai tik formalumas. Sprogdintojas atsisėdo galustalėje ir parodė Nialui į kėdę šalia. Nedidukas žilabarzdis žmogelis kitame stalo gale krenkštelėjo.
- Atsiprašau, bet nuo kada pašaliniams leidžiama dalyvauti kolegijos posėdžiuose?
- Glorfinas pats sakė, kad nori pateikti keletą klausimų mūsų svečiui, - atsiliepė Doginsas. - Vargu ar tai būtų įmanoma, jeigu jis čia nedalyvautų.
Mažaūgis išraudo.
- Argi jis negali palaukti už durų, kol mes pakviesime?
Doginsas taip pat išraudo, piktai žybtelėjo akimis.
- Ne, Pibusai, negali. Jis laisvas žmogus ir neprivalo atsakinėti į mūsų klausimus. Jis gali apsisukęs išeiti, pasiuntęs mus visus velniop. Be to, jis yra šių namų svečias...
Neūžauga dar skaisčiau išraudo ir sutrikęs nuleido akis, vengdamas svilinančio Doginso žvilgsnio. Šalia jo sėdintis žmogus - aukštas mirtinai išblyškęs plikis įkritusiais skruostais - atsikrenkštė ir griežtai nukirto:
- Turėsime tai omenyje. Metas pradėti. - Matėsi, kad jis nepatenkintas.
Doginsas nudelbė akis į stalo paviršių; tarsi priimdamas priekaištą, tačiau tvirtai sučiauptos lūpos aiškiai sakė, kad paklusnumo iš jo tikėtis neverta.
- Gal iš pradžių pristatytum mums savo svečią? - pasiūlė plikis.
- Jis vardu Nialas, atvyko iš Šiaurinio Kaibado dykumos.
- Ar aš teisus manydamas, kad jis ir yra tas pabėgęs vergas, kurio ieškojo vorai? - paklausė storulis smulkiai garbanotais šviesiais plaukais.
Doginsas dėbtelėjo į jį.
- Tu dusyk neteisus, Korbinai. Nialas ne vergas, nes gimė laisvas. Ir tuo labiau ne pabėgėlis, nes buvo atgabentas čionai prievarta ir todėl turėjo teisę palikti vorų miestą.
Korbinas nežymiai šyptelėjo.
- Ar tai ne pernelyg šališkas atsakymas?
Doginsas papurtė galvą.
- Ne. Tai tavo klausimas pernelyg šališkas.
Čia nekantriai įsiterpė plikis:
- Gal liaukimės ginčijęsi. Klausimas, kurio apsvarstyti susirinkome, labai paprastas - ar tu, Doginsai, savo veiksmais nusižengei įstatymui? Kaip tu pats atsakysi, taip ar ne?
Doginsas prieš atsakydamas kelias sekundes drąsiai žvelgė pirmininkui į akis.
- Ne, Glorfinai. Nenusižengiau.
Glorfino žvilgsnyje šmėkštelėjo nepasitenkinimas; kolegijos pirmininkui akivaizdžiai nepatiko sprogdintojo kalbos tonas.
- Neįsivaizduoju, kokiais būtent argumentais tu galėtum pagrįsti šį savo tvirtinimą. Argi tu nesurengei žygio į vorų miestą?
- Surengiau, - linktelėjo Doginsas.
- Tu turėjai tam mūsų kolegijos ar šeimininkų Tarybos leidimą?
- Neturėjau.
- Tokiu atveju tu pažeidei įstatymą.
Doginsas ryžtingai papurtė galvą.
- Negaliu su tuo sutikti. Prieš dvi valandas iki mums išvykstant į vergų rajoną, vyriausiasis ministras, įgaliotas Šeimininko, uždėjo man ant galvos leteną ir paskelbė, kad nuo šiol laikys mane vienu iš saviškių. Tai reiškia, kad jis suteikė man garbingojo Saarlebo titulą. O tai reiškia, kad aš turėjau teisę priimti sprendimą savo galva, nepasitaręs su Taryba.
Pibusas jį nutraukė:
- Ar tai reiškia, kad turėjai teisę pradėti karo veiksmus su mūsų sąjungininkais?
- Nebuvo jokių karo veiksmų - tik elementari savigyna. Milas ir Ulikas gali papasakoti jums, kaip viskas vyko.
- Milas ir Ulikas jau atsakė į kolegijos klausimus, - atkirto Glorfinas. - Dabar mes pageidaujame išgirsti ir apsvarstyti tavo pasakojimą.
- Puiku, - pareiškė Doginsas. - Ar jums žinoma, kad dėl nelaimingo atsitiktinumo pražuvo visa mano sprogmenų atsarga?
Mažaūgis aštrių veido bruožų žmogelis kandžiai pasidomėjo:
- Tu kalbi apie tą patį atsitiktinumą, kurio dėka gavai titulą?
- Taip.
- Vadinasi, titulas tau buvo suteiktas už netikrus nuopelnus?
Doginsas nė truputėlio nesutriko.
- Jeigu tu taip nori pateikti klausimą, Zorabai - taip, už netikrus nuopelnus.
Žmogelis linktelėjo.
- Puiku. Prašau kalbėti toliau.
- Ačiū. Taigi įsivaizduokite, kokioje padėtyje aš atsidūriau: vyriausiasis sprogimų organizatorius be sprogmenų. Ir tada aš ryžausi apieškoti kareivines vergų rajone, nes iš patirties žinojau: kur yra kareivinės, ten turi būti ir ginklų sandėlis. - Doginsas probėgšmais nužvelgė sėdinčiuosius aplink stalą. - Tai vienintelė priežastis, dėl kurios surengiau žygį į vorų miestą. Sutinku, tai buvo skubotas sprendimas, bet aš jaučiau turįs teisę taip pasielgti. Nemaniau, kad šis nuotykis bus pavojingas. Jeigu mus būtų sučiupę, būtume prisipažinę esą vabalų tarnai ir priėmę bet kokią Tarybos paskirtą bausmę. Visi, ėję su manimi, sutiko su tokiomis sąlygomis.
Bet reikalai pakrypo į blogąją pusę, ir aš prisiimu sau visą atsakomybę už tolesnius įvykius. Kad pabėgtume, turėjome gintis nuo vorų. Privalėjau pasirūpinti, kad nežūtų nė vienas iš mano žmonių. Ir taip praradome tris, daugiau nė vieno nenorėjau prarasti.
Doginsas atsisėdo ant kėdės ir vėl nudelbė akis į stalą. Stojo tyla. Matyt, kolegijos nariams sprogdintojo kalba visgi padarė įspūdį. Ji net Nialą įtikino, nors tas ir žinojo, kad įtaigumą lėmė ne tiek argumentų svarumas, kiek minčių veidrodžio galia.
Glorfinas atsiduso.
- Tokiu atveju dabar mūsų pagrindinis uždavinys - rasti būdą, kaip įtikinti vorus, kad anas nelemtas incidentas nebuvo iš anksto suplanuota provokacija.
- Manai, tai įmanoma? - suabejojo Zorabas.
- Nežinau. - Glorfinas atrodė labai susirūpinęs. - Bet verta pabandyti.
Jis įsmeigė akis į Nialą. Korbinas taip pat žiūrėjo į vaikiną.
- Žinoma, visų pirma būtina išduoti vorams jų pabėgusį vergą. Toks poelgis parodytų mūsų gerą valią.
Doginsas pervėrė jį lediniu žvilgsniu.
- Pats Šeimininkas atsisakė išduoti Nialą. Gal manai turįs teisę atšaukti jo sprendimus?
Korbinas išraudo ir nuleido akis. Glorfinas papurtė galvą.
- Šiaip ar taip, privalome kažką nutarti. Būkime realistai. Šiuo metu tarp mūsų ir vorų - karinė padėtis. Negalime leisti jai užsitęsti.
Doginsas kreivai šypsodamasis įsistebeilijo į kolegijos pirmininką.
- Nori pasakyti, kad turėtume atsiduoti kerėplų malonei?
- O tu turi geresnį pasiūlymą? - atšovė Glorfinas, ir Nialui norom nenorom teko pripažinti pavydėtiną to žmogaus kantrybę bei savitvardą.
Doginsas apžvelgė vyrus, sėdinčius aplink stalą.
- Taip. Aš siūlau pradėti nuo susitaikymo su esama padėtimi.
Glorfinas ir dauguma kitų net pasibaisėjo.
- Tu ką, nori karo? - Pirmininkas tikriausiai pagalvojo, kad Doginsas išprotėjo.
- Ne. - Doginsas ir vėl skvarbiu žvilgsniu nužvelgė kolegijos narius, ir Nialas suprato, kad jis su minčių veidrodžio pagalba stengiasi palaužti jų pasipriešinimą. - Aš noriu taikos. Bet nesutinku su sąlygomis, iki šiol palaikiusiomis taiką. Jūs patys žinote, kad dabartinė Taikos Sutartis palanki vien vorams. Aš noriu, kad naujoji būtų palanki mums. - Jis pasisuko į duris ir pašaukė: - Selima!
Durys kaipmat atsilapojo - matyt, ši scena buvo paruošta iš anksto - ir į valgomąjį įžengė Selima, nešina dujiniu žibintu. Akinanti balta šviesa prasiskverbė į tolimiausias kambario kertes, ir blausios aliejinių lempelių ugnelės prieš ją atrodė tiesiog juokingos. Selima pastatė žibintą stalo viduryje ir atatupsta pasišalino.
Pibusas pakraupęs stebeilijosi į žibintą.
- Tu ką, proto netekai? Juk tai nusižengimas įstatymui!
Doginsas pašaipiai vyptelėjo.
- Kokiam įstatymui? Draudžiančiam šviesą?
- Pats žinai, kad nusižengi Taikos Sutarties sąlygoms.
Sprogdintojas demonstratyviai atsiduso.
- Vadinasi, metas pakeisti sutarties sąlygas.
Glorfinas nuožmiai dėbtelėjo į jį.
- Tu, atrodo, visiškai nesuvoki situacijos svarbos. Mes čia sukame galvas, kaip įtikinti vorus sudaryti paliaubas ir... ir... - jis užsikirto, nerasdamas žodžio.
Doginsas pašaipiai šypsodamasis pasufleravo:
- Ir atleisti mums?
- Taip, ir atleisti, - ryžtingai patvirtino kolegijos pirmininkas. - Mes įvykdėme siaubingą nusikaltimą mūsų sąjungininkų atžvilgiu. O tu nori dar labiau apsunkinti padėtį, reikalaudamas pakeisti Taikos Sutarties sąlygas. Apie tai net kalbos negali būti. - Kol Glorfinas kalbėjo, Doginsas gręžte gręžė jį akimis, ir galop pirmininko balsas visai neteko tvirtumo.
O sprogdintojas tik papurtė galvą.
- Nesuprantu, kodėl negali.
Čia neištvėręs įsikišo Korbinas:
- Gal tu paaiškinsi, ką turi omenyje?
- Žinoma, mielai. - Doginsas palinko į priekį, rankomis įsirėmęs į stalą. - Jūs reikalaujate, kad būčiau realistas. Puiku, aš būsiu realistas. Jūs karštligiškai ieškote būdų, kaip pasukti atgal laikrodžio rodykles. Norite, kad viskas vėl būtų taip, kaip buvo prieš savaitę. O aš tvirtinu, kad tai neįmanoma. Vorai niekada neatleis ir neužmirš. Suprantama, jie pasiruošę sudaryti taiką, juk ne mažiau už mus nenori karo. Bet ši taika nebus ilgalaikė. Dabar, kai jie žino, kokie mes pavojingi, vorai nenurims, kol neišnaikins mūsų arba nepavergs visų iki vieno. Jie paprasčiausiai lauks patogios progos mus užpulti. Ir mes patys suteiksime jiems tą progą, sunaikindami Pjautuvus. Juk atsisakę ginklų liksime bejėgiai.
Sprogdintojui kalbant, Glorfinas atkakliai purtė galvą.
- Vorai turės kur kas daugiau priežasčių pulti mus, jei nesunaikinsime Pjautuvų.
Doginsas sarkastiškai išsišiepė.
- Daugiau priežasčių? Galbūt. Bet jie neišdrįs.
Glorfinas atrodė galutinai priblokštas.
- Tu siūlai likti priešais?
Sprogdintojas įdėmiai pažvelgė jam į akis.
- Jums leidus, norėčiau aiškiai išdėstyti, ką būtent aš siūlau. - Jis nutilo, tyčia leisdamas tylai užsitęsti. - Vorai laiko vabalus sau lygiais. Manau, metas įtikinti juos, kad tokiais laikytų ir žmones.
Pibusas gūžtelėjo pečiais.
- Tai neįmanoma. Nejaugi tikiesi, kad vorai suteiks laisvę visiems savo vergams ir tarnams?
Doginsas dėmesingai išklausė klausimą.
- Jiems to ir nereikės daryti - vorų tarnai ir taip tiki, kad yra laisvi. Tačiau mes su jumis juk puikiai žinome, kas jų laukia didžiojoje palaimos žemėje.
Pibusas prieštaraudamas energingai papurtė galvą.
- Tai tik gandai.
- Nori pasakyti, tau patogiau tikėti, kad tai tik gandai. Bet tu neblogiau už mane žinai, kad tai tiesa.
Pibusas atrodė be galo nelaimingas. Nialas matė, kad Doginso argumentai jo dar neįtikino, bet jau pakirto tikėjimą savo teisumu. Doginsas taikiai pasiūlė:
- Bet gal nesiginčykime šia tema. Aš juk kalbu ne apie vorų tarnus. Aš kalbu apie mus. Visi jūs nuo penkerių metų amžiaus pažeidinėjate Taikos Sutartį. Visi mokate skaityti, visi slepiate savo rūsiuose knygas. O tai prieštarauja įstatymui. Argi nenorėtumėte, kad jūsų vaikaičiai rašto mokytųsi mokykloje, o ne paslapčia?
Jam atsakė Glorfinas:
- Manyčiau, tu pernelyg sutirštini spalvas. Koks skirtumas, kur mes išmokstame rašto, jeigu vis tiek išmokstame? Kam mums reikalingos štai tokios lempos, jei mūsų paslaugoms tiek aliejinių lempelių, kiek tik mums reikia? Mes jau turime tiek laisvės, kiek mums reikia.
- Kiek tau reikia, - patikslino Doginsas.
- Taip, kiek man reikia. Ir kiek reikia mano šeimai. Kodėl mums nepalikus visko taip, kaip yra?
Sprogdintojas taikingai nusišypsojo.
- Šiuo atveju aš visiškai sutinku su tavimi. Aš taip pat norėčiau palikti viską taip, kaip yra - tiksliau, kaip buvo. Bet tai neįmanoma. Situacija pasikeitė, turime tai pripažinti. - Jis nuleido balsą ir pabaksnojo į stalą piršto galiuku. - Paklausykite. Kerėplos dabar norom nenorom turės padaryti šiokias tokias nuolaidas - paprasčiausiai jau vien tam, kad vėl įsiviešpatautų taika. Mes nužudėme šimtus vorų, o gal net tūkstančius. - Glorfinas susiraukė. - Pagal vorų įstatymus, visi mes turėtume būti perduoti jiems mirties bausmės įvykdymui - kartu su žmonomis ir vaikais. Bet netgi to jiems būtų negana. Juk vorai tvirtina, kad vieno iš jų gyvybė verta šimto žmonių gyvybių. Jeigu jie nori taikos, turės užmiršti apie tai. Tad kodėl mums nepasinaudojus galimybe pakeisti Taikos Sutartį?
Ilgam stojo tyla. Doginsas nenuleido nuo susirinkusiųjų žvilgsnio, lyg užtvirtindamas pasiektą pranašumą. Galiausiai Glorfinas pasisuko į Nialą.
- Norėčiau išgirsti mūsų svečio nuomonę.
Nialas sutriko iš netikėtumo ir klausiamai pažvelgė į Doginsą; paskui atsitokėjo - štai jau ir jis, kaip visi kiti, pradeda laikyti sprogdintoją lyderiu.
- Nesu tikras, ar mano nuomonė bus jums bent kiek naudinga, - atsakė jis. - Beveik visą gyvenimą praleidau dykumoje, požeminėje oloje, slėpdamasis nuo vorų. Jie nužudė mano tėvą, paėmė į nelaisvę mane. Aš nieko kito netrokštu, kaip tik nuversti vorus... - Nialas jau norėjo pridurti "kad žmonės vėl būtų pasaulio šeimininkais", bet laiku pajuto, jog toks pareiškimas šokiruotų klausytojus.
- Viskas aišku. Tavo norą galima suprasti. - Glorfinas pasisuko į Doginsą. - Ar ir tu to paties trokšti?
- Iš esmės taip, - atsakė sprogdintojas, atsargiai rinkdamasis žodžius: - Niekada nemėgau vorų. Bet aš žinau, kad tai neįgyvendinama svajonė. Todėl siūlau tik prašyti Vorų Valdovą pakeisti Taikos Sutartį.
Glorfinas apžvelgė sėdinčiuosius aplink stalą.
- Kas iš jūsų palaiko šį pasiūlymą?
Milas ir Ulikas pakėlė rankas. Nialo nuostabai, pakėlė ranką ir Simeonas, klausęsis diskusijos su neįskaitoma veido išraiška.
- Kas prieš? - paklausė Glorfinas.
Rankas pakėlė visi likusieji.
- Septyniolika prieš tris. - Glorfinas pažvelgė į Doginsą. - Labai apgailestauju. Tu kalbėjai išties puikiai. Tačiau daugumos kolegijos narių tavo argumentai vis dėlto neįtikino. Dabar turime nuspręsti, kokių veiksmų imsimės toliau.
Kai kurie iš kolegijos narių jau ėmė kilti nuo stalo. Doginsas juos sulaikė.
- Prašyčiau dar minutėlę. - Visi sukluso. - Aš turiu pasiūlymą, kuris galbūt išspręstų susidariusią dilemą. - Sprogdintojas vėl padarė ilgą reikšmingą pauzę, ir Nialas dar sykį pasigėrėjo jo įgimtu oratoriaus talentu. - Jūs norite įkalbėti vorus užmiršti, kas atsitiko. Aš manau, kad tai neįmanoma. Bent jau aš neketinu nieko užmiršti. Kaip ir Nialas, tikiu, kad žmonės turi būti laisvi. Negalėsiu toliau gyventi čia, jei pasiduosime vorams. Todėl manau, kad man būtų geriausia išvykti iš miesto.
- Išvykti? - Glorfinas tarytum negalėjo patikėti savo ausimis.
- Teisingai. Palikti šią bendruomenę ir iškeliauti kur nors kitur. Aš žinau daug vietų anapus jūros, kur mes galėtume saugiai gyventi, nebijodami vorų. Sutinku pasiimti su savimi visus, kas pareikš norą keliauti kartu. - Doginsas nusišypsojo Milui ir Ulikui.
- Jūs pasiimtumėte su savimi Pjautuvus? - paklausė Pibusas.
- Žinoma. Mums jų prireiktų gynybai.
Visi tylėjo, priblokšti netikėto pasiūlymo. Nialas matė, kad kolegijos nariai pamažu pradeda suvokti, jog Doginso pasiūlyta išeitis būtų išties ideali. Nors jie mėgino tai nuslėpti - kad Doginsas nesumanytų pasinaudoti savo pranašumu - veidai išdavė jų entuziazmą. Juk išvykus Doginsui, nebeliktų jokių kliūčių taikiai susitarti su vorais...
Glorfinas atsargiai pasiteiravo:
- Ar norėtum, kad konkrečiai apsvarstytume tavo pasiūlymą?
- Taip, - linktelėjo Doginsas.
Glorfinas atsistojo.
- Tokiu atveju, jeigu niekas daugiau neturi ką pridurti, siūlyčiau atidėti diskusiją, iki aš nutaikysiu progą pasikalbėti su Šeimininku. - Visi tylėjo. - Puiku. Posėdis baigtas. - Jis draugiškai nusišypsojo Doginsui. - Dėkoju, kad buvai su mumis iki galo atviras.
Keli tarybos nariai išeidami stabtelėjo paspausti Doginsui ranką. Matėsi, kad jie jau atsisveikina su juo ir skuba išreikšti savo apgailestavimus dėl sprogdintojo apsisprendimo išvykti. Nialas pašaipiai stebėjo tuos veidmainius. O Doginsas jau nekantravo: kada gi jie visi išsinešdins?
Doginsas nuėjo išlydėti kolegijos narių pro paradines duris, ir kambaryje liko tik Milas, Ulikas bei Simeonas. Slapčiausios šios trijulės mintys Nialui buvo kaip ant delno: jie mąstė apie netikėtą ir bauginančią perspektyvą palikti bendruomenę, kurioje gyveno nuo gimimo, ir širdyje slapčia tikėjosi, kad galbūt dar įmanoma rasti geresnę išeitį.
- Gal pereikime į kitą kambarį, ten bus patogiau, - grįžęs pasiūlė Doginsas.
Kambaryje, kur Nialas prieš kelias dienas pietavo su namo šeimininku, Lukrecija ir dar dvi moterys šukavo liną. Vyrams įėjus, jos be žodžių atsistojo ir pasišalino. Doginsas įsitaisė savo krėsle.
- Simeonai, tu visą vakarą nė žodžio nepratarei.
Simeonas nelinksmai šyptelėjo, ir jo senas valingas veidas susiraukšlėjo lyg suvytęs obuolys.
- Tu ir be manęs puikiai apsiėjai.
- Nesuprantu, kaip tau tai pavyko, - paantrino Milas. - Jie jau prieš posėdi buvo viską aptarę. Pibusas turėjo pareikalauti, kad tu sunaikintum ginklus, o po to jie būtų išdavę tave vorams.
Doginsas gūžtelėjo pečiais.
- Visi jie bailiai ir mulkiai.
- Tu ne visai teisus, Bildo, - švelniai paprieštaravo Simeonas. - Jie iš tiesų turėjo pagrindą nerimauti. Pagalvok, kas būtų nutikę, jei jūs nebūtumėte radę Pjautuvų. Vorai galėjo jus visus išžudyti, o mūsų miestą apgulti ir paimti badu.
Doginsas rimtai atsakė į gydytojo priekaištą:
- Manai, aš šito nesuprantu? Kai pagalvoju, kas galėjo atsitikti, man plaukai piestu stojasi. Bet nieko baisaus neatsitiko, tik tiek, kad mes atsidūrėme visiškai kitoje padėtyje, negu buvome. O tie avigalviai kolegijoje nenori to suprasti. Jie nesuvokia, kad kelio atgal nebėra.
Simeonas linktelėjo.
- Todėl ir ryžausi prisidėti prie tavęs. Tačiau pagrindinė problema lieka neišspręsta. Kur mes galime išvykti?
- Mes būtinai aptarsime šį klausimą, - sutiko Doginsas, - bet iš pradžių jūs dar turite išgirsti šį tą įdomesnio...
Tą akimirką durys atsidarė; į kambarį įėjo du vaikai, nešini padėklais, kuriuos pastatė ant staliuko. Viename buvo užkandžiai, ant kito stovėjo didelis molinis ąsotis ir penki moliniai puodeliai. Kai Doginsas ėmė pilstyti gėrimą į puodelius, Nialas savo džiaugsmui išvydo tą patį auksaspalvį vyną, kurį pirmąsyk gėrė laive. Bet paragavęs jo prisiminė Odiną, ir širdį pripildė begalinis liūdesys. Tą akimirką Nialas ūmai pasijuto senesnis keliomis dešimtimis metų.
- Ar tu rimtai kalbėjai apie išvykimą į kitą šalį? - paklausė Ulikas.
Doginsas linktelėjo, suleisdamas dantis į kepto fazano kulšį.
- Jeigu nesugalvosime kitos išeities. Bet gal ir sugalvosime.
Uliko akyse sužibo viltis.
- Ką tu turi omeny?
- Aš kai ką sužinojau prieš pat posėdžio pradžią. - Doginsas pasisuko į Nialą. - Papasakok jiems.
Nialas pakartojo istoriją apie savo apsilankymą Baltajame bokšte, tik šįsyk dar nupasakojo ir tai, kaip gulėjo po ramybės mašina. Kalbėdamas jis ir vėl pasijuto kažkaip keistai, tarytum vienu metu būtų iškart dviejose vietose: šiame jaukiame, mielame kambarėlyje ir tuo pat metu atšiauriame, bet labiau jaudinančiame tikrovės pasaulyje. Ūmai jį apėmė absoliutus įsitikinimas, kad nors žmonės gyvena savo juslinių iliuzijų pasaulėlyje, tačiau jų protai geba prasiskverbti į objektyvią realybę už to pasaulėlio ribų. Nialas taip įsigilino į šį savo atradimą ir jo reikšmę, kad net nepastebėjo, kokį poveikį jo pasakojimas daro klausytojams. Tik nutilęs sudrėkinti perdžiūvusią gerklę, vaikinas atsitokėjo prakalbėjęs gerą pusvalandį; ir per tą laiką nė vienas iš susirinkusiųjų nepertraukė jo nė menkiausiu garsu.
Doginsas pirmasis nutraukė tylą.
- Dabar suprantate, kodėl aš nebenoriu išvykti iš čia. Negalime atsisakyti žinių, saugomų Baltajame bokšte.
Simeonas krūptelėjo tarsi pabudęs iš sapno.
- Mano senelis vis sakydavo, kad kadaise buvo laikai, kai žmonės buvo Žemės viešpačiai, bet aš buvau įsitikinęs, kad tai tik graži pasaka.
Nialas susidomėjęs pažvelgė į gydytoją.
- Kodėl? Vorų miestas - puikiausias įrodymas, kad anksčiau žmonės buvo kur kas galingesni, negu yra dabar.
- Teisingai. Bet juk vorai bei vabalai taip pat turėjo egzistuoti tais laikais, ir man sunku patikėti, kad tada jie buvo vos nago dydžio. Man, kaip gydytojui, ši mintis atrodo absurdiška.
- Tačiau Opiko kometa buvo radioaktyvi...
Simeonas linktelėjo.
- Aš šį tą išmanau apie radiaciją. Pakitęs radiacinis fonas galėjo sukelti kelis nereikšmingus nukrypimus. Bet negalėjo sukurti milžiniškų vabzdžių pasaulio.
- Tada kaip tu paaiškinsi jų atsiradimą?
Doginsas ryžtingai nutraukė mokslinius išvedžiojimus.
- Koks skirtumas, kaip tai paaiškinsime. Svarbu yra tai, kad vorai egzistuoja, ir mes privalome apsispręsti, ką su jais darysime.
- Ar galiu išsakyti savo nuomonę? - neryžtingai paklausė Milas.
- Žinoma.
- Aš taip suprantu, kad mūsų tikrasis tikslas - patekti į Baltąjį bokštą? - Doginsas linktelėjo. - Tokiu atveju, pasirinkimo nėra. Teks išvaryti vorus iš miesto.
- Kaip? - pasidomėjo Doginsas.
- Variantų daug, bet paprasčiausia būtų pasinaudoti Pjautuvais.
Nialas nugirdo kalbėjusiojo balse niūraus pasitenkinimo gaidelę; Milas, suprantama, troško atkeršyti už žuvusius draugus.
- Sutinku, - atsiliepė sprogdintojas. - Su Pjautuvais rankose mes per pusvalandį sulygintume miestą su žeme. Bet kartu išžudytume tūkstančius žmonių.
Stojo tyla; matyt, pastaba pataikė tiesiai į taikinį. Galiausiai prakalbo Ulikas:
- O jeigu sunaikintume tik dalį miesto aplink patį bokštą? Tame rajone gyvena visai nedaug žmonių.
- Kad ir ką bedarytume, vis tiek tektų paaukoti tūkstančius žmonių gyvybių, - įsikišo Simeonas. - Vos tik pabandysime įsiveržti į miestą, vorai įsakys savo tarnams pulti mus.
Milas susimąstęs pratarė:
- O jeigu pamėgintume palenkti tuos žmones į savo pusę? Visi mes turime tarp jų draugų. Jei paaiškinsime vorų tarnams, kad tetrokštame tik suteikti jiems laisvę, jie tikriausiai nebus tokie kvaili, kad savo noru eitų į mirtį?
Nialas papurtė galvą.
- Nieko iš to nebus. Prižiūrėtojos yra ištikimos vorams, kaip kad jūs ištikimi vabalams. O visi kiti daro tai, ką liepia jos. Vorų tarnai neišdrįs nepaklusti įsakymui.
Vėl stojo tyla. Paskui prakalbo Milas:
- Jeigu taip, turime apsispręsti, kas svarbiau: kelių žmonių mirtis ar vorų sunaikinimas.
Simeonas ryžtingai papurtė galvą. Buvo akivaizdu, kad toks problemos pateikimas jam visiškai nepriimtinas.
- Aš žinau geresnį būdą, - tarė Nialas. Visi sužiuro į jį. - Reikia sunaikinti patį Vorų Valdovą.
Doginsas suraukė antakius.
- O kaipgi visi kiti vorai? Vis tiek teks kovoti su jais.
- Nebūtinai. Pats matei, kas nutinka vorams, kai jiems pasipriešini. Pajutę, kad gresia pralaimėjimas, jie puola į paniką. Per daug įprato būti šeimininkais. Sunaikinti Vorų Valdovą būtų tas pats, kas nukirsti galvą gyvatei. Visi kiti vorai taptų nepavojingi.
Tačiau Nialas matė, kad jo samprotavimai neįtikino bičiulių.
- Leiskite paaiškinti, kodėl aš taip manau, - tęsė jis. - Kai prieš savaitę atvykau į šią šalį, apie vorus žinojau tik tiek, kiek man pasakojo senelis Džomaras. Jis porindavo padavimus apie Vakeną Išmintingąjį, Skaptą Gudrųjį bei Ivarą Stiprųjį ir kaip jie kovojo prieš vorus. - Klausytojų veidų išraiška bylojo, kad šiuos vardus jie girdi pirmąkart gyvenime. - O dar senelis pasakojo man legendą apie Didžiąją Išdavystę: kaip kunigaikštis Halatas nuvyko pas Vorų Valdovą Chebą ir pasisiūlė išmokyti jį skaityti žmonių sielų paslaptis, jei Chebas padės jam gauti princesę Turolę. Legendoje sakoma, kad Chebas liepdavo išrikiuoti prieš jį belaisvius ir tol naršydavo po nelaimingųjų smegenis, kol išsiaiškindavo menkiausias jų gyvenimo smulkmenas. O tada tuos žmones suėsdavo, nes manė, kad tik taip perpras juos iki galo.
- Taigi senelis davė man raktą į vorų prigimties supratimą, nors tada aš to dar nesuvokiau. Mes su jumis žinome, kad prariję kokį daiktą ar padarą tikrai geriau jo nesuprasime. Tačiau vorai samprotauja kitaip. Visi jų instinktai nukreipti į pilvo prikimšimą. Jie visą gyvenimą praleidžia tupėdami savo tinkluose ir laukdami maisto. Dabar vorams budeliams jau nebereikia rūpintis maistu. Bet jie ir toliau tupi savo tinkluose. Suprantate, kur link lenkiu? Vorai neturi vaizduotės. Aš nesuvokiau to, kol pirmąsyk pats nesusidūriau su voru. Tai buvo vilkinis voras. Man niekaip netilpo į galvą, kaip toks galingas ir mąstantis padaras gali būti toks kvailas. Bet pamažu pradėjau suprasti. Vorai per amžių amžius neturėjo kito tikslo, kaip tik prasimanyti maisto. Todėl jiems ir nereikėjo lavinti vaizduotės. Ir todėl dabartiniai vorai gyvenime vadovaujasi vien aklu paklusnumu, - užbaigė Nialas. - Jie neturi vaizduotės, tad jiems nieko kito nelieka, kaip tik vykdyti įsakymus.
Simeonas pritariamai linktelėjo.
- Ne sykį esu pastebėjęs, kad vorai nesugeba galvoti patys už save.
- Ne tiek nesugeba, kiek nemato prasmės galvoti už save. Kuriems galams? Maisto jie turi pakankamai. Priešų bijoti nereikia. Apie ką jiems galvoti?
Doginsas nesutikdamas papurtė galvą.
- Jie privalo gebėti mąstyti. Kaip kitaip valdytų miestą?
- Teisingai. Vorų Valdovui tenka pasukti galvą. Šiuo atžvilgiu jis panašus į skruzdėlyno motinėlę, kuri duoda nurodymus, o visos kitos skruzdės juos vykdo. Bet jei žūsta motinėlė, skruzdėlyne prasideda sąmyšis. Taigi jei mes nužudysime Vorų Valdovą, vorų tarpe taip pat kils sąmyšis.
Susirinkusieji neryžtingai žvalgėsi tai vienas į kitą, tai į Nialą.
- Galbūt ir tavo tiesa, - galiausiai pratarė Doginsas, tačiau buvo aišku, kad jį tebekankina abejonės.
- O aš manau, kad Nialas visiškai teisus, - pareiškė Milas. Akių žvilgesys išdavė jo susijaudinimą.
- Bet ar būsime teisūs mes, nužudydami Vorų Valdovą? - paprieštaravo Simeonas. - Klasta galų gale visada atsigręžia prieš tuos, kas ją sumanė. Kol oficialiai nepaskelbtas karo stovis, bet koks pasikėsinimas į Vorų Valdovo gyvybę bus traktuojamas kaip išdavystės aktas.
- Bet kai Vorų Valdovas bandė nužudyti mane, ar tai nebuvo išdavystės aktas? - paklausė Nialas.
- Žinoma. Bet išdavystė nepateisina išdavystės.
- Tačiau tu sutinki, kad Vorų Valdovo poelgis duoda man teisę bandyti atsilyginti tuo pačiu?
Simeonas susiraukė, paskui giliai atsiduso.
- Taip, manau, kad duoda.
- Tad kodėl jums nepalikus man pačiam nuspręsti, ką daryti toliau? - mygo Nialas.
- Tu nori veikti vienas?
- Taip, jei nėra kitos išeities.
- Tai būtų nedora! - nuoširdžiai pasipiktino Milas. - Mes pasielgtume kaip paskutiniai bailiai, leisdami Nialui imtis šios užduoties vienam. Aš, pavyzdžiui, noriu jam padėti.
- Aš taip pat, - atsiliepė Ulikas.
Doginsas suskato malšinti aistras:
- Nesiginčykime dėl to. Niekas neverčia mūsų apsispręsti dabar, teisingai? - Jis uždėjo ranką Milui ant peties. - Palaukime ir pažiūrėkime, kas bus toliau. Jei nuojauta manęs neapgauna, dabar vorų eilė kažko imtis. Mes galime leisti sau palaukti.
Milas šyptelėjo, nusileisdamas vyresniojo autoritetui. Tačiau veido išraiška sakė, kad jam laukimas ne prie širdies. Doginsas globėjiškai spūstelėjo jaunojo bičiulio petį.
- Nenusimink, tu dar turėsi galimybę susigrumti su vorais.
- Tikiuosi.
Sprogdintojas kilstelėjo ąsotį ir vėl pripildė penkis bokalus.
- Už tai ir išgerkime. - Visi paėmė savo bokalus. - Už vorų sunaikinimą.
Nialas taip pat pakėlė puodelį prie lūpų, bet negėrė. Vyno kvapas priminė jam Odiną; skausmingas prisiminimas kažkaip susisiejo mintyse su naikinimo idėja, ir auksaspalvis gėrimas staiga tapo jam atgrasus.

Paryčiais Nialui prisisapnavo klaikus košmaras. Tarytum jis buvo vienas vorų mieste. Buvo naktis, ir jis traukė nužudyti Vorų Valdovą. Kirsdamas aikštę priešais Mirties Valdovo rezidenciją, jis laikė Pjautuvą priešais save, pirštą uždėjęs ant gaiduko. Tačiau aikštė buvo tuščia, sargybinių prie įėjimo taip pat nesimatė. Jis spyrė į duris, tos atsilapojo. Nialas išvydo priešais save tuščią vestibiulį. Nugara spausdamasis prie sienos, kad būtų lengviau gintis, jei vorai staiga užpuls, jis ėmė lipti laiptais. Visur buvo tylu. Trečiajame aukšte Nialas pajuto po kojomis minkštą kilimą ir netikėtai atsidūrė priešais juoda oda aptrauktas duris į Mirties Valdovo menę. Jis atsargiai prisiartino; buvo įsitikinęs, kad ten jam paspęsti spąstai. Įsiklausė: jokio garso. Tada vėl spyriu atlapojo duris ir iškart nuspaudė gaiduką. O jau kitą akimirką atsikvošėjo, kad šaudo į savo brolį Veigą. Tačiau buvo jau per vėlu. Veigo kūnas ištirpo melsvoje migloje. Pasigirdo veriantis nevilties kupinas riksmas, ir iš prieblandos išbėgo Nialo motina šaukdama: "Ką tu padarei?"
Nialas krūptelėjęs pabudo. Širdis pašėlusiai daužėsi, kūną išpylė šaltas prakaitas. Bet netrukus atėjo neapsakomas palengvėjimas: ačiū Dievui, visa tai buvo tik sapnas. Vaikinas atmetė antklodę ir atsisėdo lovoje, stengdamasis atsikratyti slegiančio nevilties bei kaltės jausmo. Atgavęs savitvardą, iškart pasijuto geriau. Tačiau sapnas nugąsdino jį, sukėlė daug spėlionių. Kažin ką reiškia sapnuoti, jog žudai savo paties brolį?
Kambarys skendėjo tamsoje. Užtrauktos užuolaidos dengė išorines sienas nuo lubų iki grindų. Bet pro apvalų langelį jau smelkėsi vidun pilka aušros šviesa. Vaikinas įsižiūrėjo į šviesėjantį dangų, vydamas iš galvos visas mintis ir jausmus, kol kvėpavimas vėl sunormalėjo. Tada susikaupė, įžiebdamas smegenyse mažą švytintį taškelį. Akimirksniu kambaryje įsiviešpatavo visiška tyla. Neįprastai greitas atsipalaidavimas labiau priminė kritimą į spąstų duobę, staiga atsivėrusią po kojomis.
Štai tada, be jokių pastangų grimzdamas į vidinę ramybę, Nialas ir pastebėjo šešėlį, netikėtai pasirodžiusį už stiklo šviesėjančio dangaus fone. Jis kirto apvalų langelį keturiasdešimt penkių laipsnių kampu, visai kaip medžio šaka. Vaikinas susidomėjęs įsižiūrėjo į šešėlį, bandydamas įspėti, kas tai galėtų būti. Langas kabėjo ant vyrių viršuje bei apačioje ir dabar buvo truputį praviras. Po minutėlės pasigirdo tylus girgžtelėjimas, ir langas prasivėrė plačiau. Nialas nustebęs pamatė, kad į šaką panašus šešėlis juda. Tai galėjo būti kažkoks stambus vabzdys, pavyzdžiui, vikšras; dabar jis rangėsi vidun pro plačiausią praverto lango vietą. Bet ne, vikšrai nebūna tokie ilgi. Judesiai lyg ir pažįstami... Na, žinoma, šitaip rangosi tik šimtakojis arba tūkstantkojis.
Visiškoje tyloje aiškiai girdėjosi, kaip šiugžda padaro kūnas, slysdamas lango rėmu. Jis buvo toks ilgas, kad kai uodega pagaliau įvingiavo pro plyšį, galva jau beveik siekė grindis. Po akimirkos pasigirdo duslus bumbtelėjimas - tai nekviestasis svečias atsikabino nuo sienos ir nusileido ant kilimo.
Tik dabar, nebegalėdamas daugiau jo matyti, Nialas pajuto pavojų. Jis tyliai ištiesė ranką ir pagraibė po tuniką, gulinčią ant kėdės šalia lovos. Pro medžiagą be vargo užčiuopė savo sustumiamąjį vamzdelį. Vos prisilietęs prie šalto metalo, vaikinas netikėtai pajuto pirštais elektrinį dilgčiojimą. Gniauždamas rankoje tvirtą metalinį vamzdelį, jis jau nebesijautė lengvai pažeidžiamas.
Šimtakojis perropojo kambarį - apie tai bylojo vos girdimas čežėjimas per grindis. Nialas jau ėmė nuogąstauti, kad padaras palįs po lova ir teks jo ten ieškoti. Bet staiga timptelėjo paklodės kraštas: pasirodo, tas padaras rangosi į viršų. Vaikinas įsmeigė akis į kojūgalį, laukdamas pasirodant plėšrūno.
Ir tik kai kažkas švelniai brūkštelėjo jam per blauzdą, Nialas suprato, kad neprašytas svečias jau spėjo palįsti po antklode. Jis akimirksniu atitraukė kojas ir užšoko ant pagalvės. Antklodei sujudėjus, iš visų jėgų keliskart sudavė ton vieton strypu. Padaras pradėjo taip blaškytis, kad antklodė subangavo. Prilaikydamas ją viena ranka, sukandęs dantis, Nialas toliau darbavosi strypu. Ilga uodega, dar nespėjusi įlįsti į patalą, smarkiai išsirietė ir šėrė jam per galvą. Bet vaikinas nekreipė į ją dėmesio. Žinojo, kad šimtakojo, kaip ir voro, nuodai sukaupti liaukose, esančiose tuoj už galvos. Su kiekvienu strypo smūgiu minkštas ilgas kūnas vis labiau glebo. Tačiau padaras pasirodė neįtikėtinai gyvybingas ir dar kelias minutes rangėsi po antklode lyg gyvatė. Vaikinas trankė lovą tol, kol šimtakojo uodega bejėgiškai sudribo ant grindų. Patalynė buvo kiaurai permirkusi krauju, kruvinos buvo ir abi Nialo rankos.
Nepaisant susijaudinimo, Nialui kažkodėl buvo šalta, tarsi temperatūra kambaryje staiga būtų nukritusi žemiau nulio. Kalendamas dantimis, jis išlipo iš lovos ir atsistojo ant kilimu užtiestų grindų. Atsargiai, kad nepažadintų namo gyventojų, atitraukė užuolaidas. Blyški ryto šviesa plūstelėjo pro melsvas sienas. Iškėlęs strypą virš galvos, vaikinas kaire ranka atidengė užklotą ir iškart atšoko atatupstas: kruvinas šimtakojo kūnas smarkiai trūktelėjo. Tačiau po akimirkos vėl suglebo, ir Nialas suprato, kad tai tebuvo paskutinis refleksinis judesys.
Jis nuspaudė vamzdelio mygtuką; kai vamzdelis ištįso, galu atsargiai pabaksnojo šimtakojį. Nė krust. Įsidrąsinęs vaikinas nutraukė ant grindų antklodę ir strypu pakėlė į orą sudaužytą padaro kūną. Dabar galėjo gerai jį apžiūrėti. Šimtakojis buvo žalsvai pilkas su juodais dryžiais, vaiko rankos storio ir daugiau kaip keturių pėdų ilgio; abipus šonų išsidėsčiusios kojelės, panašios į storus pirštelius. Ilgus nariuotus ūsus-čiuptuvėlius Nialas sulaužė betrankydamas padarą. Tai tie ūsai brūkštelėjo Nialui per koją ir laiku perspėjo. Nuo prašieptų ilčių ant lovos lašėjo stambūs skaidrių nuodų lašai. Vaikinas atlapojo langelį ir išmetė šimtakojį laukan ant gėlių lysvės.
Jam jau nebebuvo šalta. Užtat rankas ir kojas staiga sukaustė begalinis nuovargis; jei lova nebūtų permirkusi krauju, Nialas tikrai būtų kritęs į ją ir užmigęs. Tačiau dabar jis užsivilko tuniką, įsispyrė į sandalus ir pirštų galais išsėlino į koridorių. Jis žinojo, kad Doginso miegamasis yra greta. Labai atsargiai pasuko medinę rankeną ir pravėrė duris. Kambaryje tvyrojo beveik visiška tamsa, bet kai akys apsiprato, Nialas įžiūrėjo, kad Doginsas miega vienas. Tada pritykino prie lovos ir nesmarkiai papurtė sprogdintoją už peties. Tas krūptelėjęs pabudo.
- Šis tas atsitiko, - tyliai pasakė Nialas.
Doginsas be žodžių išlipo iš lovos, užsivilko tuniką ir nusekė paskui vaikiną į jo miegamąjį. Įėjęs rūpestingai uždarė paskui save duris. O kai pamatė kruviną lovą, nejučia aiktelėjo iš nuostabos.
- Kas čia buvo?
Nialas pasivedėjo bičiulį prie lango ir parodė negyvą šimtakojį, tysantį gėlyne tarp žioveinių. Tada trumpai papasakojo, kas nutiko.
- Reikia atsikratyti šita šlykštyne, kol dar niekas nepabudo, ypač vaikai, - ryžtingai pareiškė Doginsas. - Nuimk nuo lovos visą patalynę...
Jis išėjo ir po minutėlės grįžo nešinas pilnu glėbiu antklodžių ir paklodžių. Kruvina patalynė jau gulėjo ant grindų. Laimei, ant paties čiužinio liko tik mažytė kraujo dėmelė. Jie dviese apvertė čiužinį kita puse, ir Nialas perklojo lovą. Doginsas tuo tarpu kažkur dingo su kruvina patalyne. Po kelių minučių Nialas pastebėjo jį už lango, medinėmis šakėmis keliantį nuo žemės negyvą šimtakojį. O po dešimties minučių pro langą praplaukę dūmai pranešė, kad sprogdintojas užkūrė šiukšlių deginimo krosnį, esančią už namo.
Kai Doginsas pagaliau grįžo, Nialas šluostė kraują nuo savo sustumiamojo strypo.
- Neprasitark apie tą gyvį moterims, - paprašė Doginsas.
- Savaime suprantama. Bet ar galime būti tikri, kad jis įšliaužė į namą neatsitiktinai?
- Ne, ne. Jį atsiuntė Vorų Valdovas.
- Iš kur žinai?
- Tai buvo medžioklinis šimtakojis. Vorai specialiai veisia tokius triušių medžioklei - įleidžia tokį padarą į olą, ir tas kaipmat išveja lauk triušelį. Bet tokio stambaus egzemplioriaus man iki šiol dar neteko matyti. Nuo šios dienos verčiau miegok užsidaręs langą.
- Privalau tuoj pat palikti tavo namus. Galiu užtraukti nelaimę tavo šeimai.
- Pasikalbėsime apie tai vėliau. Numik dar valandėlę.
Bet Nialas jau nebesijautė pavargęs. Doginsui išėjus, jis atsigulė atgal į lovą ir pasikabino ant kaklo minčių veidrodį. Tą pačią akimirką galvą tarsi kirvio kirtis perskėlė skausmas, toks smarkus, kad vaikinui teko sukąsti dantis ir užspausti delnais akis. Po kelių sekundžių veriantis skausmas šiek tiek atslūgo ir susitelkė pakaušyje. Paprasčiausia buvo nusikabinti minčių veidrodį, bet Nialas nenusikabino. Atvirkščiai, pabandė priimti skausmą kaip natūralią būseną, ištirpti kančioje tarsi malonume. Ir netikėtai atrado įdomų dalyką: pasirodo, minčių veidrodis gali sustiprinti atsparumą skausmui, kurį pats ir sukelia. Kai giliau susikaupi, skausmas išauga, bet kartu atsiranda daugiau jėgų kovoti su juo. Dabar Nialas pagaliau suprato, kodėl atgręžus į save minčių veidrodį suskausta galvoje: tik dėl fizinio pervargimo. Grumtynės su Vorų Valdovo atsiųstu žudiku išsekino jo gyvybinę energiją. Tačiau kovodamas su savo nuovargiu Nialas jautė ypatingą pasitenkinimą. Jis dar labiau susikaupė, ir skausmas taip suintensyvėjo, kad kaktą išpylė prakaitas, o galvą tarsi kas iš vidaus daužė plaktuku. Tačiau netgi nemaloni savijauta nenustelbė vidinės galios jausmo ir džiaugsmingo pakilaus susijaudinimo.
Ir štai, pasiekęs tam tikrą tašką, skausmas staiga tapo nebe priešu, bet sąjungininku, padedančiu išlaikyti dėmesį. Tikriausiai kažką panašaus patiria žmogus, saujoje traiškantis stiklo šukes į miltelius. Nialas sėdėjo sugniaužęs kumščius, primerkęs akis, kad nematytų šviesos. Akimirka, ir jis įveikė skausmą; keistas pojūtis - tarytum staiga trūktelėtum nuo žemės su sunkiu svoriu ant nugaros. Dar viena mėšlungiška valios pastanga, ir Nialas jau stovėjo stačias, tik šiek tiek svyruodamas; stovėjo ir pats savimi stebėjosi - taip tikriausiai jaustųsi žvėris, netikėtai sau pačiam pakilęs ant užpakalinių kojų.
Jis atsimerkė ir apsidairė aplinkui. Kambarys, suprantama, buvo nepasikeitęs; tačiau kažkuria prasme atrodė visiškai kitoks. Nialas dar niekuomet nebuvo pasiekęs tokio sąmonės koncentracijos lygio, kokį pasiekė dabar. Viskas, už ko užkliūdavo žvilgsnis, atrodė nepaprastai įdomu ir netikėta. Net paprasčiausias medinis durų skląstis buvo toks nuostabus, kad vaikinas jautė galįs valandų valandas žiūrėti į tą daikčiuką, svarstydamas jo panaudojimo galimybes. Jam tarsi tamsa nuo akių nuslinko: visuose kambaryje esančiuose daiktuose slypėjo tūkstančiai reikšmių, kurių anksčiau jis tiesiog nepastebėdavo.
Dar niekada iki šios akimirkos Nialas taip aiškiai nesuvokė savo laisvės: jis laisvas rinktis, ką daryti su savo protu - prisiminti praeitį ar kurti planus, kaip atsikratyti vorais, o gal tiesiog leisti sau patyrinėti paslaptingą, jaudinantį pasaulį aplinkui. Dabar jis aiškiai suprato: paprastai žmonių pojūčiai būna tarsi užtraukti užuolaidomis, tačiau kiekvieno žmogaus valioje tas užuolaidas praskleisti ir vėl suskleisti. Nukreipęs dėmesį į šviesą, kuri smelkėsi vidun pro melsvą stiklinę sieną, Nialas išgyveno nepaaiškinamą džiaugsmingą jaudulį, sulyginamą nebent su gaiviu vėju, dvelkiančiu tiesiai į veidą. Netrukus egzaltacija peraugo į beveik magišką visų pojūčių jautrumą. Vaikinas matė, kad medžio šakos už lango mėgaujasi ryto vėjo glamonėmis kaip katė, murkianti iš malonumo; o medžio lapeliai ne šiaip sau šnara, bet kažką sako savo pačių kalba.
Netrukus patekėjo saulė, ir Nialo dėmesį patraukė keistas tolimas garsas, tai garsėjantis, tai tylantis su vėjo gūsiais - lyg ir koks vos girdimas skambėjimas, primenantis milijono mažyčių varpelių tilindžiavimą. Vaikinas nuėjo prie lango, atidarė jį. Ir savo begalinei nuostabai suprato, kad tai visai ne garsas, o ypatingi virpesiai, kuriuos skleidžia gėlės, veikiamos saulės šviesos. Gėlės skaisčiai žibėjo ir kibirkščiavo: energijos kibirkštys lyg fejerverko ugnys fontanais tryško virš gėlyno, o paskui švelniu lietumi krito atgal ant žemės. Stulbinantis reginys! Dauguma gėlių tebebuvo šešėlyje ir šaudė tik retomis energijos kibirkštėlėmis. Saulės spinduliams pasiekus ir jas, pavieniai tvyksniai susiliejo, virto žėrinčiais šviesų verpetais. O kai visi žiedai pagaliau prasivėrė saulei, galingos energijos iškrovos pliūptelėjo aukštyn ir oras virš gėlyno sužaižaravo visomis vaivorykštės spalvomis.
Žolės vibracija buvo silpnesnė, švelnesnė, ir virš vejos susidarė ne kibirkščių fontanai, bet virpanti melsva miglelė. Kai akys nustojo raibti nuo neįprasto reginio, Nialas įžiūrėjo, kad aukštuosius vabalų namų kuorus taip pat gaubia melsvas švytėjimas, kurio kontūrai virpa lyg žvakės liepsna. Dabar aišku, kodėl vabalų bokštai susukti spirale: tokia konstrukcija neleido energijai pernelyg greitai pakilti aukštyn ir išsisklaidyti ore. Kol energijos srautai tekėdavo aplink bokštą spirale, uždara viršuje, namai spėdavo sugerti kur kas daugiau gaivalingosios jėgos.
Palyginti su raudonaisiais vabalų pastatais, žmonių būstai atrodė negyvi ir nykūs. Žydro stiklo sienos sugėrė truputį energijos, tačiau didžioji jos dalis atsispindėjusi sklaidėsi ore.
Nusisukęs nuo lango, Nialas pajuto svaigulį ir skubiai atsišliejo nugara į sieną. Jo fizinis kūnas buvo nepratęs prie tokios sodrios potyrių gamos, pojūčiai daugiau nebeįstengė išlaikyti reikiamos įtampos. Ryžtingomis valios pastangomis vaikinas vėl "užtraukė" uždangą, temdančią vidinio regėjimo intensyvumą. Varpelių tilindžiavimas ištirpo tolumoje, ir kambaryje stojo tyla. Trumpą palengvėjimo akimirką netrukus pakeitė slegiantis nuovargis. Nialas lyg girtas nusvirduliavo atgal į lovą, nusikabino minčių veidrodį ir išsitiesė aukštielninkas. Užplūdusi gilios ramybės banga nuplukdė jį į miegą.
Pramerkęs akis, jis išvydo ant kėdės prie lovos padėklą su pusryčiais. Saulė buvo jau aukštai. Nialas kramtė baltą duoną su medumi, užsigerdamas šaltu pienu, ir tirpo iš pasitenkinimo jausdamas, kaip grįžta į kūną jėgos.
Durys truputį prasivėrė, ir pro plyšį įlindo Simeono galva.
- O, tu jau nemiegi! Kaip jautiesi? - Gydytojas priėjęs paėmė Nialą už riešo ir patikrino pulsą.
- Daug geriau.
Simeonas uždėjo delną ligoniui ant kaktos.
- Iš tiesų geriau. Bet manau, kad porą dienų dar turėtum pagulėti.
- Negaliu, - paprieštaravo vaikinas. - Šiandien turiu išvykti.
Gydytojas nustebęs išpūtė akis.
- Išvykti? Ką čia paistai?
- Argi Doginsas tau nesakė, kas atsitiko?
- Aš jo šiandien dar nemačiau - jis rotušėje.
Nialas papasakojo, kaip auštant užmušė pro langą įšliaužusį šimtakojį. Simeonas atidžiai klausėsi, vis labiau niaukdamasis.
- Sakai, pilkas su juodais dryžiais?
- Taip.
- Vadinasi, tikrai medžioklinis šimtakojis. Viena jo nuodų porcija galėtų užmušti dramblį. Tau pasisekė.
- Kitą kartą gali ir nepasisekti. O kas, jei tokia pat bjaurastis įlįs į kurį nors iš vaikų miegamųjų? Štai todėl ir nenoriu ilgiau likti šiuose namuose.
Tačiau Simeonas papurtė galvą.
- Dėl to nesijaudink. Šimtakojis nebūtų užpuolęs jokio kito žmogaus, išskyrus tave.
- Iš kur žinai?
- Šie plėšrūnai ieško aukos pagal vibracijas. Turi tokį pojūtį, panašų į labai išlavėjusią uoslę.
- Bet iš kur tas padaras žinojo, kokios mano vibracijos?
- Šito aš ir pats nesuprantu. Girdėjau, kadaise žmonės laikydavo šunis pėdsekius. Jie galėdavo be vargo susekti žmogų, gavę pauostyti kokį nors daiktą, priklausiusį jam. Medžiokliniai šimtakojai irgi tai sugeba. Tik nežinau, kaip jiems pavyksta suuosti aukos vibracijas. Veikiausiai tai kažkokia telepatijos forma.
- Tai ką man dabar daryti? Miegoti užsisklendus langus ir duris?
Netikėtai Simeonas šyptelėjo.
- Manau, tai nebūtina. - Jis atsistojo. - Parūpinsiu tau kai ką, kas padės išspręsti problemą. O tu kol kas baik valgyti.
Gydytojas grįžo po dešimties minučių, nešinas dideliu mediniu vazonu; pats augalas buvo pridengtas maišu. Pastatęs vazoną po langu, Simeonas nutraukė maišą. Nialas smalsiai įsistebeilijo į ryškiai žalią augalą su bejėgiškai nusvirusiais garbanotais ūsais. Augalas buvo maždaug penkių pėdų aukščio ir skleidė aitrų, bet ne tokį jau nemalonų kvapą, panašų į vaistų. Be ūsų, jis dar turėjo mėsingus gelsvai žalius stiebelius, kiekvieną iš jų vainikavo gelsva dėžutė, forma primenanti gyvatės galvą. Nialas pasilenkė pažiūrėti iš arčiau ir aiktelėjęs atšoko. Žalieji ūsai pajudėjo link jo, visai kaip grybo galvakojo čiuptuvai.
Simeonas nusijuokė.
- Nebijok, žmogui ši gėlytė nepavojinga.
Jis ištiesė ranką į augalą. Vienas iš ūsų neryžtingai krustelėjo ir meiliai apsivijo apie gydytojo pirštą.
- Kaip ji vadinasi? - pasidomėjo Nialas.
- Nežinau. Mano žmona praminė ją gyvatžole. Sėklas parsigabenome iš Deltos. Žiūrėk, kas dabar bus.
Taip taręs, Simeonas išsitraukė iš kišenės didelę dėžutę nuo tablečių; dūzgimas jos viduje išdavė, kad ten įkalinta musė. Įsitikinęs, kad durys uždarytos, gydytojas nuvožė dangtelį. Musė, žvilganti žalia žydrastiklė maždaug dviejų colių ilgio sparnais, zvimbdama šovė aukštyn į lubas. Kelias sekundes ji suko ratus po kambarį, atsimušinėdama į sienas. Paskui pagaliau pajuto vėjo dvelksmą nuo lango ir nulėkė ton pusėn. O jau tada viskas įvyko taip greitai, kad Nialas beveik nieko nespėjo įžiūrėti. Augalo ūsai puolė žaibiškai lyg kertanti gyvatė, ir musė dingo. Tik pašėlęs prislopintas zyzimas išdavė ją dabar esant vienoje iš gyvatiškųjų galvučių. Po akimirkos nutrūko ir zyzimas.
Simeonas didžiuodamasis nužvelgė augalą.
- Argi ne žavingas mielas augalėlis? Laikyk vieną tokį prie lango, ir tavo namuose nebus jokių vabzdžių. Štai, pažiūrėk dar sykį.
Jis išsitraukė iš kišenės antrą dėžutę, nuėmė dangtelį ir pavertė. Rudas mėšlavabalis išsirideno iš dėžutės ir nukrito ant nugaros. Simeonas piršto galu apvertė vabalą ant kojų.
- Ei, ne ten eini.
Senasis gydytojas baksnojo vabalą, kol tas pasuko link augalo. Jis tebebuvo už poros pėdų nuo gyvatžolės, kai vienas iš žaliųjų ūsų staiga nėrė žemyn; o po sekundėlės persigandęs vabalas pakilo į orą, ūso nutvertas per vidurį. Vikrioji atauga pakėlė auką prie artimiausiojo stiebo galvutės. Šįkart Nialas stebėjo veiksmą iš arti ir spėjo pamatyti, kas atsitiko. Galvutės viršus prasivėrė, žybtelėjo dvi eilės aštrių baltų dantukų. Ūsas, perkirtęs orą lyg botagas, įmetė vabalą į pravertą burną. Burna akimirksniu susičiaupė, tačiau judėjimas po žalia galvutės luobele bylojo, jog auka įnirtingai priešinasi. O paskui ūsas ir vėl bejėgiškai nusviro, augalas sustingo - iš pažiūros tikrai nepasakytum, kad jis sugeba žaibiškai judėti.
- Manai, šita tavo gėlytė įstengtų sulaikyti keturių pėdų ilgio šimtakojį? - paklausė Nialas.
- Be jokios abejonės. Kartą mačiau, kaip ji sudorojo stambią žiurkę.
Nialas pažiūrėjo į gyvatžolę su baiminga nuostaba.
- Ji tikrai nepavojinga žmogui?
- Deltoje tikriausiai pavojinga. Bet čia - ne.
- O Deltoje kodėl?
- Ten gyvatžolės išauga bent keturiskart didesnės.
- Kodėl?
Simeonas gūžtelėjo pečiais.
- Tikriausiai todėl, kad dirva ten labai derlinga. Deltoje knibždėte knibžda visokiausių padarų - kaip kirminų supuvusiame sūryje. Sakytum, gamta iš proto išsikraustė. - Jis meiliai paglostė augalą. - Bet kai įpranti prie jų, įsitikini, kad tai netgi labai mieli padarėliai.
Gydytojui pasišalinus, Nialas priėjo prie augalo ir atsistojo visai arti. Gyvatiškosios galvutės kaipmat pasisuko į jį, o išsivynioję ūsai ėmė glaustytis apie kojas - vaikinas vos susivaldė neatšlijęs. Keistas pojūtis, tarytum tave uostinėtų koks smalsus gyvūnėlis. Po kelių minučių augalas prarado susidomėjimą savo naujuoju šeimininku ir vėl apmirė - nė krust. Bet kai Nialas įsidrąsinęs pagremžė nagu vieną iš galvučių, toji prigludo prie jo rankos. Toks augalo elgesys trikdė ir netgi baugino, tačiau nerimo priežastis taip ir liko neaiški.
Metalu kaustytų ratų dardėjimas per žvyrą išplėšė Nialą iš apmąstymų. Pro langą matėsi, kaip keturių vežėjų traukiamas vežimaitis perkirto aikštę ir sustojo priešais miesto rotušę. Vežimaityje sėdėjo du keleiviai: moteris juoda vyresniosios prižiūrėtojos uniforma ir vyriškis šviesia barzda, vilkintis geltoną vabalų tarno tuniką. Nialui bežiūrint, jie užkopė laiptais ir dingo rotušės viduje. Vežėjai nutempė vežimaitį į pavėsį ir susėdo ant laiptų, braukdami nuo kaktų prakaitą.
Nialas išėjo iš namo pro šonines duris ir patraukė per veją link tarnų ketverto. O priėjęs arčiau savo džiaugsmui išvydo, kad vienas iš vežėjų yra ne kas kitas, kaip Masigas. Masigas taip pat atpažino Nialą ir pašoko, prasižiojęs iš nuostabos.
- Ką tu čia veiki? Aš maniau, tu nebegyvas!
Nialas nusikvatojo.
- Dar gyvas, kaip matai. O iš kur tokia klaidinga informacija?
- Vienas iš Kazako vežėjų sakė, kad žuvai kartu su valdytoju.
- Vadinasi, Kazakas žuvo?
- Taip, sprogimo metu.
Nialui suspaudė širdį. Jis niekada nepasitikėjo Kazaku, tačiau visgi klastingasis senis jam patiko.
Jiedu su Masigu susėdo ant laiptelių.
- Kokį čia barzdočių atvežėte? - pasidomėjo Nialas.
- A, tai kapitonas Manetas. Šįryt atplaukė su sprogmenų kroviniu.
Nialas nuleido balsą:
- Ir vorai nebandė jo sulaikyti?
- Sulaikyti? - nesuprato Masigas. - O kodėl turėjo sulaikyti?
Nialas gūžtelėjo pečiais.
- Na, vabalai mano, jog vorai nori sukelti vaidus.
Masigas papurtė galvą.
- Pirmąkart girdžiu.
- Vorai tikriausiai įsiuto po sprogimo?
- Įsiuto? - Masigas tikriausiai pagalvojo, kad Nialas kalba mįslėmis. - Ko jiems siusti? Juk tai buvo tiesiog nelaimingas atsitikimas. - Jis įdėmiai pažvelgė į Nialą. - Argi ne taip?
- Taip, taip, - skubiai patvirtino vaikinas. - Tikriausiai.
Tą akimirką, Nialo džiaugsmui, jų pašnekesį pertraukė mergina; ji išėjo iš rotušės, nešina padėklu su gaivinančiaisiais gėrimais vežėjams. Kol ištroškęs Masigas maukė iš molinio puodelio sultis, Nialas pasinaudojęs proga smuko vidun.
Jis įžengė į vėsią rotušės prieblandą. Vestibiulis buvo beveik sausakimšas vabalų ir žmonių, zujančių pirmyn atgal su savo reikalais. Nialas stabtelėjo laukdamas, kol akys pripras prie patamsio, ir staiga kažkas paplojo jam per petį. Tai buvo Milas.
- Sveikas, Nialai. Pavėlavai į kolegijos posėdį - ką tik baigėsi.
- Na, ir kaip?
Milas pasilenkė ir sušnibždėjo:
- Jie apsigalvojo, kaip ir reikėjo tikėtis.
- Kodėl?
- Pasklido kalbos, kad kolegija veja Bildo iš miesto. Tu gi žinai, dauguma mūsų žmonių laiko jį didvyriu. Tai štai, pusė bendruomenės jaunimo pareiškė, kad iškeliaus kartu su Bildo, jeigu jį išvarys. Kolegijai teko rimtai susimąstyti...
- Ir kas dabar bus?
- Nežinau. Tai priklauso nuo Bildo. Kodėl tau jo paties nepaklausus - štai jis, stovi.
Kitame koridoriaus gale Doginsas apie kažką gyvai šnekėjosi su šviesiabarzdžiu vyriškiu. Pamatęs Nialą, sprogdintojas nutraukė pokalbį per pusę žodžio.
- Mes kaip tik apie tave kalbamės. Susipažink, tai Manetas, vyriausiasis kalnakasybos inžinierius.
Nialas susilietė dilbiais su barzdočiumi. Manetas buvo dar jaunas vyras, kresno sudėjimo, plačiu, geraširdišku veidu, raudonu nuo saulės ir vėjo. Jo rankos buvo didžiulės, raumenys pūpsojo lyg kalnai. Jis patiko Nialui iš pirmo žvilgsnio.
- Manetas šįryt parplaukė į uostą, - paaiškino Doginsas. - Jo nebuvo čia tris savaites.
Nialas paklausė barzdočiaus:
- Ar vorų mieste nekilo jokių nesklandumų?
Manetas šyptelėjo.
- Jokių. Man net į galvą neatėjo, kad ten kažkas negerai. Vorai paskyrė krovikų brigadą iškrauti mano laivą, paskui davė ir vežimą parvažiuoti čionai. O dabar štai viršininkas sako, kad mes su jais lyg ir kariaujame.
Doginsas papurtė galvą.
- Nesuprantu, kas čia dedasi. Ir nesu įsitikinęs, kad noriu suprasti. - Jis uždėjo ranką Manetui ant peties. - Eik, prisistatyk Mostigui, paskui drožk pavalgyti. O tada ateik pas mane į namus.

Išėjęs iš rotušės kartu su sprogdintoju, Nialas pamatė pusę kolegijos narių, įskaitant ir Pibusą su Korbinu, stovinčių rateliu ir karštai apie kažką diskutuojančių. Priešiški žvilgsniai, kuriais jie sutiko Nialą ir Doginsą, nedviprasmiškai leido suprasti, apie ką kalbama. Doginsas įsikibo vaikinui į parankę.
- Gal pasivaikščiokime?
- Mielai.
Sprogdintojas nusivedė Nialą už rotušės, link kelio, vedančio į karjerą. Sutikti žmonės entuziastingai sveikino Doginsą, matyt, pastarosiomis dienomis labai išpopuliarėjusį; net vabalai reiškė jam savo pagarbą. Tačiau Doginsas atsakinėjo kažkaip atsainiai - buvo pernelyg pasinėręs į savo rūpesčius. Tik tada, kai bičiuliai išėjo už miesto ribų ir liko kelyje vieni, jis pagaliau prakalbo:
- Reikalai klostosi blogiau, negu tikėjausi. Vorai atsiųs du pasiuntinius derėtis su Šeimininku ir Taryba. Tai reiškia, kad jie pasiryžę sudaryti taiką.
- Nejaugi tai blogai?
- Blogai? - Doginsas nustebęs įsistebeilijo į vaikiną. - Tai siaubinga! Tai reiškia, kad jie įsakys mums sunaikinti Pjautuvus.
- Kas verčia tave taip galvoti?
- Sveikas protas. Pamąstykime logiškai. Vorai be jokių kliūčių įsileido Manetą į uostą. Mieste jis matė sprogimo pasekmes - beveik visas vergų rajonas sulygintas su žeme, - bet vorai paaiškino, kad tai tebuvo nelaimingas atsitikimas. Niekas nė žodeliu neužsiminė apie mūsų įsiveržimą į kareivines. Ką tai reiškia? Ogi tai, kad vorai nori parodyti, jog viską užmiršo ir atleido. Jų pasiuntiniai pasakys: atseit viskas gerai, užmirškime vaidus.
- Galbūt jie iš tiesų siekia taikos, - sumurmėjo Nialas ir pats nusistebėjo tuo, ką pasakė; žodžiai ištrūko prieš jo valią.
Doginsas pašaipiai šniurkštelėjo.
- Be abejo, siekia taikos - bet iškels savo sąlygas. Pasiuntiniai mėgins įkalbėti Šeimininką sunaikinti Pjautuvus ir išduoti jiems tave.
- Na, manęs jiems galbūt ir nereikės. Ką tik kalbėjausi su vienu iš vežėjų. Pasak jo, vorų mieste visi įsitikinę, kad aš miręs.
- Ką? - Doginsas įdėmiai pažvelgė į vaikiną. - Ar jis nesakė kodėl?
- Minėjo, kad išgirdo šią žinią iš vieno Kazako vežėjo.
Doginsas susiraukė, kramtydamas lūpą.
- Įdomu. Vadinasi, Vorų Valdovas manė, jog vis dėlto pasmaugė tave. Bet jis nebūtų kėsinęsis į tave šiandien, jei nebūtų sužinojęs, kad tąsyk jam nepavyko. Tai reiškia, kad jis žino, jog vabalai neišduos tavęs, ir yra pasiryžęs nugalabyti tave bet kokiu įmanomu būdu... O tai reiškia, kad pasiuntiniai reikalaus iš Šeimininko tik vieno - sunaikinti Pjautuvus.
- Bet Šeimininkas juk nesutiks patenkinti jų reikalavimą?
Doginsas gūžtelėjo pečiais.
- Senis anaiptol ne kvailys, bet jau nebesitikiu, kad kada nors pradės suprasti tuos klastūnus kerėplas. Jis laiko visus tokiais pat dorais, koks yra pats. - Sprogdintojas nuleido balsą, nors niekas aplinkui negalėjo jo išgirsti. - Tarp mudviejų šnekant, aš nesuprantu, kaip toks išmintingas padaras gali būti toks mulkis.
Beklausant sprogdintojo postringavimų, Nialui ūmai šovė į galvą netikėta mintis - jis net susijaudino, suvokęs tokį reikšmingą faktą. Doginsas šaipėsi iš senojo vabalo naivumo, bet ir pats buvo visiškai aklas kai kuriems subtilesniems dalykams. Šis aklumas darė jį puikiu tarnu, nes leido sutelkti visą dėmesį į praktinių problemų sprendimą. Tačiau materialistas Doginsas negalėjo net įtarti egzistuojant tokį pasaulį, kur medžiai mėgaujasi vėjo glamonėmis ir gėlės šaudo gyvybinės energijos kibirkštimis.
Taip besikalbėdami bičiuliai užkopė į neaukštos kalvos viršūnę. Žolė jos priešingame šlaite buvo ruda, sudžiūvusi, o dar toliau ir visai nežėlė - juodavo vien plika žemė. Tai buvo ta pati vieta, kurią išdegino Doginsas Pjautuvu, šovęs iš oro baliono. Už kelių jardų šlaito viduryje gulėjo kažkas juodas, panašus į didelį akmens luitą. Tik priėjęs arčiau Nialas suprato, kad tai negyvas voras, apvirtęs ant nugaros, kojas prispaudęs prie pilvo. Vaikinas pabaksnojo apanglėjusį lavoną sandalo nosimi: kietas kaip medis.
Jie paėjėjo dar dešimtį žingsnių sukepusiu šlaitu. Tik staiga žemė tarsi dingo jiems iš po kojų: bičiuliai stovėjo stataus skardžio pakraštyje. Griova apačioje buvo gal dvylikos pėdų gylio ir tęsėsi į abi puses šimtus jardų. Nialas iš pradžių pamanė, kad tai natūrali dauba; bet apsilydę akmenys išdavė, kad prarają išrausė Pjautuvo spindulys. Toje vietoje, kur jis pataikė, žemė tiesiog išgaravo, kaip išgaruoja ledas. Tik dabar vaikinas suprato, kokia siaubinga griaunamoji galia slypi jų rastuose Pjautuvuose. Jis giliai atsiduso.
- Nenuostabu, kad vorai taip bijo mūsų.
Doginsas niūriai atsiliepė:
- Tu pažįsti vorus. Manai, jie taip paprastai ims ir užmirš visa tai?
Jie nužingsniavo daubos pakraščiu. Nialą nustebino ir sukrėtė išdeginto ploto dydis - mažiausiai mylios skersmens. Buvo nesunku nuspėti, kur kabėjo balionas tuo metu, kai Doginsas spūstelėjo Pjautuvo gaiduką. Pražūtingasis spindulys rėžėsi į žemę lyg kokia neįsivaizduojamai galinga vandens čiurkšlė, išmušdamas kelių šimtų jardų skersmens daubą. O paskui ištiško į šalis - visai kaip čiurkšlė iš laistomosios žarnos - išstumdydamas žemę ir akmenis. Smūgio taške neliko nieko - medžiai, žolė, akmenys tiesiog išgaravo. Tai, kas neištirpo naikinančios energijos sraute, smūgio jėga išsvaidė aplinkui lyg vėjo gūsis lapus. Daubos pakraščiuose tarp uolų skeveldrų ir su šaknimis išverstų medžių tysojo vorų lavonai. Ore tvyrojo pūvančių kūnų smarvė.
Sukdami ratą aplink išdegintąjį plotą, bičiuliai tylėjo. Doginsas pirmasis garsiai išreiškė mintį, kirbančią abiejų galvose. Parodęs į pietiniame horizonte dūluojančius vorų miesto dangoraižius, jis pareiškė:
- Vienas vienintelis Pjautuvas sunaikintų kerėplų lizdą mažiau kaip per minutę.
- O kartu ir visus žmones mieste.
Doginsas pašnairavo į Nialą.
- Argi jie to neverti?
- Ne. Ten tarp jų mano šeima.
Sprogdintojas sutrikęs gūžtelėjo pečiais.
- Na jau, aš juk nerimtai kalbėjau. Šiaip, šovė į galvą mintis...
Ūmai Nialas vos nesuklupo, paslydęs ant kažko minkšto. Pasirodo, jis sutraiškė sandalu grybą galvakojį. Vaikinas net šūktelėjo iš pasišlykštėjimo. Ir tik tada abu bičiuliai pastebėjo dešimtis tokių pat padarų, šliaužiančių link jų. Štai vienas iš pilkųjų šliužų pasiekė Nialo koją ir jau ištiesė čiuptuvus, mėgindamas užlipti jam ant pėdos. Vaikinas nuspyrė grybą šalin.
- Keista, iš kur jų čia tiek atsirado?
Doginsas parodė į priekį.
- Tikriausiai dvėselienos smarvė priviliojo.
Ir iš tiesų, už dešimties metrų pūpsojo pūvantis voro lavonas; iš pilvo kyšojo išsipūtę lyg balionai viduriai. Žarnose tarsi kirminai knibždėjo šimtai mažyčių grybų galvakojų.
Nialas nuspyrė šalin antrą grybą, pabandžiusį užsikabaroti jam ant kojos. Bičiuliai plačiu lanku apėjo voro lavoną, ir pilkieji šliužai, skubėję link jų, pasuko atgal. Netrukus jie grįžo į tą vietą, iš kur pradėjo eiti aplink daubą. Nialas stabtelėjo prie apanglėjusio, suakmenėjusio voro lavono, gulinčio ant nugaros: jam pasirodė, kad negyvėlis mėgina apsiversti. Jiedu su Doginsu atidžiai nužvelgė juodą kūną ir jau norėjo eiti šalin, bet vėl sustojo. Lavonas iš tiesų krustelėjo. Ir staiga į dangų užverstas pilvas trūko. Plyšys prasivėrė lyg žaizda, ir iš ten išropojo grybas galvakojis, vilkdamas paskui save žarnos gabalėlį. Doginsas pasišlykštėjęs susiraukė ir žengė šalin, bet Nialas jį sulaikė:
- Lukterėk minutėlę.
Vaikinas palengva apėjo aplink juodą lavoną, stengdamasis nekvėpuoti puvimo dvoku. Doginsas stebėjo jį, netikėdamas savo akimis.
- Ką, po galais, tu ten žiūrinėji?
- Negaliu suprasti, kaip tas šliužas pateko į vidų.
Nialas koja kilstelėjo lavoną nuo žemės ir apvertė ant šono. Lygutėlė negyvo voro nugara žvilgėjo lyg apdegęs medis.
- Pro burną, - bandė spėti sprogdintojas.
- Tikrai ne.
Nialas parodė pirštu: voro nasrai buvo tvirtai sučiaupti priešmirtinėje agonijoje.
Doginsas išsišiepė.
- Tada pro kitą galą.
Ūmai Nialui sudilgčiojo pakaušyje. Mintis, atėjusi į galvą, atrodė tokia absurdiška, kad vaikinas ne iškart pasiryžo išsakyti ją draugui.
- Nežinau, ar tai įmanoma... - galiausiai sumurmėjo jis. - Bet gal vorai po mirties virsta grybais galvakojais?
- Na, ir pasakei, - nusišaipė Doginsas.
Stengdamasis užgniaužti savyje pasišlykštėjimą, Nialas pasilenkęs dirstelėjo į atvirą pilvą. Dabar paaiškėjo, kodėl lavonas kilnojosi: jo viduje knibždėjo tūkstančiai kirminus primenančių padarėlių. Pažvelgęs iš arčiau, Nialas įsitikino, kad tai ne kirminai, o mažyčiai grybai galvakojai. Kai kurie iš jų, stambiausieji, puolė ir rijo kitus. Šie kanibalai augo tiesiog akyse.
Štai didžiausias iš šliužų lyg pasiutęs žvėris ėmė veržtis laukan per savo bičiulių nugaras, palikdamas paskui save viduriuose platų tunelį; jam iš paskos karštligiškai kepurnėjosi mažesni galvakojai. Mažiau kaip per penkias minutes pirmasis grybas išaugo iki delno dydžio. Nialas parodė jį Doginsui.
- Žiūrėk. Tas besotis ryja savo draugužius, susiliedamas su jais lyg vienas lietaus lašas su kitu.
Doginsas kažkaip keistai pašnairavo į savo jaunąjį bičiulį ir gūžtelėjo pečiais.
- Na, ir kas?
- Toks susiliejimas įmanomas tik tuo atveju, jei visi tie padarai sudaryti iš vienos medžiagos.
Grybas kanibalas jau išsiropštė iš lavono pilvo ir šleptelėjo ant žemės. Bičiuliai stebėjo jį šlykštėdamiesi, bet kartu negalėdami atplėšti akių. Padaras pasuko tiesiai prie Doginso ir pamėgino užlipti ant sandalu apautos sprogdintojo kojos. Doginsas supykęs paspyrė šliužą, tačiau tas tik prilipo prie kojos pirštų. Sprogdintojas kita koja nubraukė grybą žemėn. Bet įkyruolis vėl pasuko prie jo.
Nialas nusijuokė.
- Užuot veltui spardęs, įsakyk jam eiti šalin. Juk turi minčių veidrodį.
- Kaip tai padaryti?
- Atgręžk medalioną į save. Susikaupk. Tada pasinaudodamas kita jo puse nukreipk savo energiją išorėn. Tam ir skirtas minčių veidrodis.
Kiek palaikęs medalioną delne, Doginsas neryžtingai apsuko jį.
- Susikaupk ir įsakyk - kaip tada, kai mintimis įsakinėjai klijinėms muselėms, - pamokė Nialas.
Doginsas įsistebeilijo į grybą; kaktoje įsirėžė gili raukšlė. Po minutėlės jis papurtė galvą.
- Nieko neišeina.
- Todėl, kad tu neteisingai darai. Iš pradžių sukaupk energiją savyje. Ir tik tada nukreipk ją išorėn.
Doginsas ir vėl piktai suraukė kaktą. Nialas matė, kad jis niekaip nesuvokia minčių veidrodžio veikimo galimybių. Užuot naudojęsis subtiliomis širdies ir saulės rezginio energijomis, sprogdintojas mėgino paleisti į darbą šiurkščią smegenų energiją - ir dar taip, tarytum spaustų Pjautuvo gaiduką. Taip susiraukęs jis buvo panašus į žmogų, rėkiantį visa gerkle.
O grybas lyg niekur nieko toliau ropojo į priekį, ir Doginsui teko per porą žingsnių atsitraukti atgal. Tik staiga galvakojis stabtelėjo. Paskui pamėgino ištiesti čiuptuvą. Bet Doginsas dar labiau susiraukė, ir šliužas vėl apmirė. Sprogdintojo veidas nušvito džiaugsmu.
- Atrodo, išeina.
Jis įsistebeilijo į grybą, ir po akimirkos tas ėmė šliaužti šalin. Doginsas pastebimai dar labiau susikaupė. Padaras sustojo, paskui vėl pajudėjo link jo. Sprogdintojas patenkintas krestelėjo galvą.
- Neįtikėtina!
Jis tol lenkėsi į priekį, kol veidą nuo grybo skyrė vos dvi pėdos - matyt, klaidingai manė, kad kuo mažesnis bus atstumas, tuo stipresnis bus jo valios poveikis. Iš pradžių nieko nevyko. Bet paskui galvakojis ėmė kilti ant dviejų čiuptuvų, tarsi mėgindamas atsistoti stačias. Doginsas išsišiepė.
- Mėginu apversti jį aukštielninką. Ei, palauk, kur neši kudašių!
Jis dėbtelėjo į grybą, neleisdamas tam pasprukti šalin. Tada pirštų galais palietė minčių veidrodį ant kaklo.
- Žinai, jei turėtume daugiau tokių daikčiukų, apsieitume ir be Pjautuvų. Sumuštume vorus jų pačių koziriais. - Doginso balsas virpėjo iš susijaudinimo.
Grybas pasinaudojęs proga skubiai ropojo šalin. Doginsas raukdamas kaktą žengė kelis žingsnius paskui jį. Galvakojis stabtelėjo, bet paskui ir vėl neįtikėtinai greitai nušokčiojo pirmyn.
Doginsas susirūpino.
- Kas čia, po velnių, dedasi?
- Kas nutiko?
- Nebeišeina. - Sprogdintojas pasivijęs užtvėrė grybui kelią ir įsispoksojo į jį, suraukęs kaktą. Galvakojis stabtelėjo, bet tik akimirkai. - Aš priverčiu jį sustoti, bet paskui jis tarytum apsigalvoja... Tikriausiai pavargau. - Staiga Doginsas įtariai pašnairavo į Nialą. - O gal tai tu jam įsakinėji?
Nialas papurtė galvą.
- Ne aš. Jėga.
- Kokia jėga?
- Nežinau, kaip ją apibūdinti. Tai kažkokia požeminė vibracija, valdanti grybus galvakojus. - Doginsas nieko nesuprasdamas žiūrėjo į vaikiną. - Argi tu nejauti? Tai ji verčia grybą priešintis tavo valiai.
- Lyg ir jaučiu kažką...
Doginsas keliais plačiais žingsniais aplenkė grybą ir nusileido priešais jį ant visų keturių. Tada įsistebeilijo į pilkąjį šliužą tarsi koks pamišęs demonas. Padaras jau ketino sukti šalin, bet sustojo. Vėl pašliaužė į šalį. Doginsas taip susiraukė, kad ant kaktos iššoko kraujagyslės, o akys virto siaurais plyšeliais. Ir staiga grybas pajudėjo atgal link jo. Sprogdintojas atsipalaidavo ir patenkintas išsišiepė.
- Štai taip jau geriau! - Jis atsigręžė į Nialą. - Nebesipriešina.
- Taip. Po kurio laiko jėga tarytum pasiduoda.
- Iš kur tu žinai apie jėgą?
- Pajutau ją tą naktį, kai toks pat grybas suėdė vargšą Kiprianą.
Doginsas pagaliau privertė galvakojį apsiversti ant nugaros; kurį laiką padaras taip ir gulėjo, bejėgiškai mataruodamas ore čiuptuvais. Pagaliau jam pavyko grįžti į normalią padėtį, bet Doginsas ir vėl privertė jį apsiversti. Sprogdintojas akivaizdžiai mėgavosi atrastąja galia valdyti mintimis. Paskui mąsliai pratarė:
- Neblogai būtų daugiau sužinoti apie tą paslaptingąją jėgą.
Nialas gūžtelėjo pečiais.
- Ji plinta žeme kaip ratilai lygiame vandens paviršiuje. Niekada anksčiau apie ją negirdėjai?
- Ne. - Grybas vėl atsivertė, tačiau Doginsas dar sykį privertė jį tėkštelėti ant žemės aukštielninką. - Tačiau Simeono žmona, atrodo, kažką panašaus kalbėjo.
- Ką ji sakė? - sukluso Nialas.
- Neprisimenu. Niekada nekreipdavau dėmesio į tas šnekas.
- Gal eikime ir paklauskime tos moters?
- Deja, tai neįmanoma. Ji jau mirusi. - Ūmai Doginsas nustebęs išplėtė akis. - Ei, velniai rautų, kas gi čia dabar dedasi?
Iš visų pusių link jų lyg skruzdžių armija ropojo tūkstančiai grybų galvakojų. Jų elgesys nekėlė grėsmės pojūčio; atrodė, kad grybams tiesiog smalsu. Bet Nialui buvo aišku, kad jeigu jiedu su Doginsu ir toliau čia stypsos, pilkieji padarai užgrius juos lyg lavina.
- Eime, - paragino jis bičiulį.
Vos tik jie žengė kelis žingsnius link kalvelės, nuo kurios atėjo, grybai plūstelėjo greičiau. Stebino jų judėjimo greitis: šliužų masė ritosi žeme lyg pilka potvynio banga. Netrukus galvakojai apsupo juos iš trijų pusių. Bičiuliai pasileido tekini, galvakojai - iš paskos, lipdami ant kulnų. Po akimirkos po sandalų padais sužlegsėjo traiškomi minkšti kūneliai. Doginsas paslydo ir suklupo, įsiremdamas į žemę rankomis. Tą pačią sekundę sprogdintojo rankos lipte aplipo pilkais šliužais, šliaužiančiais aukštyn link pečių. Surikęs iš pykčio ir pasišlykštėjimo, Doginsas puolė braukti juos nuo savęs. Ant plikos rankų odos liko mažos raudonos žymės. Nialas akimirkai stabtelėjo, ir pilkieji padarai bematant ėmė ropštis aukštyn jo kojomis - šalti, minkšti ir slidūs.
Jiedu galvotrūkčiais nuskuodė link apdegusios žolės ruožo, žyminčio Pjautuvo nusiaubto ploto ribą. Priešais stūksojo beveik vertikalus šlaitas, Doginso nurėžtas galinguoju ginklu. Bičiuliai bandė ropštis skardžiu, bet ritosi žemyn. Sprogdintojas įnirtingai braukė nuo savęs galvakojus, dabar aplipusius abi jo rankas ir pečius. Už kokių penkiasdešimties jardų dešinėje šlaitas buvo nuožulnesnis. Draugai nuskuodė tenai, slysčiodami minkšta drebutiena. Dar keli žingsniai, ir jie atsiplėšė nuo persekiotojų masės. Nialas įsibėgėjęs pirmas užlėkė ant šlaito viršaus, tada atsigręžė ir padėjo užlipti Doginsui. Įsitikinęs, kad galvakojai sustojo šlaito papėdėje ir nė nemano lipti aukštyn, vaikinas lengviau atsiduso.
Doginsas baigė nusibraukti nuo savęs didžiąją dalį šliužų ir dabar įnirtingai traiškė juos kojomis. Nialas pasinaudojo valios jėga: vienas galingas smūgis, ir pilki kūneliai plūstelėjo žemyn jo kojomis, palikdami paskui save žvilgančius šlapius pėdsakus.
Keikdamasis iš pasišlykštėjimo, Doginsas išsirovė kuokštą sausos žolės ir suskato valytis tas gleives nuo rankų bei kojų.
- Fui, šlykštynės. Gaila, kad nepasiėmiau su savimi Pjautuvo.
- Tam reikalui turi minčių veidrodį.
- Teisingai. - Sprogdintojas staiga vėl atgavo ūpą. - Bet Pjautuvas greitesnis. - Jis pažvelgė žemyn į pašlaitę: galvakojų armija jau pajudėjo atgal link vorų lavonų. - Kažin kodėl jie mus užpuolė?
- Jėga įsakė. Jai nepatinka, kai kas nors bando jai priešintis.
- Bet kas tai per jėga?
- Aš žinau ne daugiau už tave.
Bičiuliai pasuko keliu atgal link miesto. Doginsas žingsniavo tylėdamas, pasinėręs į savo mintis. Galiausiai jis paklausė Nialo:
- Sakai, pirmąsyk tą jėgą pastebėjai, kai galvakojis ėdė Kiprianą?
- Aha.
- Kaip?
- Pajutau.
- O dabar jauti?
- Galėčiau, jei pakankamai atsipalaiduočiau.
- Ar tai valios jėga?
- Nemanau. Kiek kitokia.
- Gal ji turi kažkokį ryšį su Vorų Valdovu?
Vaikinas papurtė galvą.
- Ne. Pernelyg jau galinga.
- O gal tai vis dėlto vorų valia, sustiprinta SJS?
Nialas nesupratęs pakėlė į Doginsą akis.
- Tu nežinai, kas yra SJS? Sudaugintų jėgų sąveika. Būtent tokiu būdu vabalai bombardyrai užtvėrė vorams kelią į miestą. Jie gali sujungti savo valias į grandinę, sudarydami lyg ir kokį jėgos skydą.
- Ar ir vorai tai sugeba?
- Žinoma. Bet šiuo atveju gynėjai pranašesni. Vienintelis būdas pramušti jėgos barjerą - palaužti gynėjų valią.
- Nori pasakyti, kad keli vorai ar vabalai kartu gali spinduliuoti galingesnę valią, negu veikdami atskirai?
- O taip, kur kas galingesnę - šimtus kartų galingesnę. - Doginsas išsiėmė iš po tunikos minčių veidrodį ir minutėlę palaikė delne. - Ir žmonės tai sugebėtų, jei turėtų daugiau tokių daikčiukų.
Besišnekučiuodami jie priėjo namą, statomą klijinių muselių. Spindintis rausvai auksinių kūnelių debesis gaubė viršutiniąją bokšto dalį. Iš arti jų zyzimas buvo bemaž kurtinantis. Bičiuliai stabtelėjo netoliese, ir Doginsas susikaupęs įsistebeilijo į museles - kaktoje įsirėžė raukšlė. Efektas buvo tiesiog stulbinantis. Zyzimas akimirksniu nuščiuvo, stojo netikėta tyla. O paskui auksiniai kūneliai lietumi pažiro žemyn ant namo pamatų. Kai kurioms muselėms pavyko nutūpti ant sienos, kur jos ropinėjo, atsimušinėdamos viena į kitą, ir vis tiek krito žemyn. Doginsas spoksojo į krentančius vabzdžius, netikėdamas savo akimis.
- Šitas daikčiukas kur kas galingesnis, negu aš maniau, - prisipažino sprogdintojas, turėdamas omenyje minčių veidrodį.
Jiedu nuskubėjo per veją prie nebaigtojo statinio. Laimei, paaiškėjo, kad muselės buvo tik apsvaigusios; kai kurios jau atsigavusios ropinėjo po žolę. Doginsas sandalo galu pajudino kelis mašalėlius.
- Kodėl tau nepabandžius jų prikelti? - pasiūlė Nialas.
- Gerai.
Doginsas susikaupė, suraukdamas nosį ir kaktą. Ir staiga atšoko atatupstas: visas klijinių muselių spiečius zvimbdamas ūžtelėjo nuo žemės, ir kelios jų įlėkė tiesiai sprogdintojui po tunika. Žmogelis keikdamasis puolė trankyti sau per kojas. Nialas vos ištvėrė nenusikvatojęs.
- Nežudyk jų. Verčiau įsakyk pasitraukti.
Doginsas dar sykį susikaupė, ir po minutėlės iš po jo apdaro išropojo pustuzinis apsvaigusių mašalėlių. Sprogdintojas nusišypsojo Nialui, džiaugdamasis lyg vaikas.
- Nuostabus daikčiukas, - pareiškė jis, tapšnodamas per medalioną. - Kai pagalvoji, kad visus šiuos metus jis pradulkėjo muziejuje...
Doginsas paliepė auksaspalvėms muselėms grįžti į pastato viršūnę ir pakibti aplink ją tirštu, bet tyliu debesiu. Matyt, naujoji galia visiškai susuko jam galvą. Sprogdintojas privertė mašalėlius sutūpti ant sienų, paskui pasislėpti pastato viduje. Galiausiai tiek suįžūlėjo, kad įsakė muselėms išsirikiuoti pleištu, primenančiu kometos uodegą, ir suktis aplink bokštą žvilgančia spirale.
Stebėdamas bičiulį, Nialas matė, kad jis ir vėl nepanaudoja visų medaliono galimybių. Doginsas laikė jį rankoje ir sukinėjo į šalis, tarsi nukreipinėdamas energijos spindulį. Užuot pasinaudojęs išgaubtu minčių veidrodžio paviršiumi ir kaupęs energiją savyje, sprogdintojas valdė museles šiurkščia, agresyvia valios jėga, sklindančia iš galvos. Galia, kurią jis tokiu būdu išgaudavo, buvo įspūdinga, bet labai jau varginanti; netrukus Doginso veidas išrasojo prakaito lašeliais. Nialas jau norėjo paaiškinti bičiuliui jo klaidą, bet apsigalvojo, bijodamas įžeisti.
Tačiau keisčiausia buvo tai, kad nepaisant tiesioginio kontakto tarp savo ir muselių valios, Doginsas visiškai nesuvokė, jog vargina vabzdžius. Mėgaudamasis savo galia valdyti auksaspalvius mašalėlius, sprogdintojas vertė juos lėkti vis greičiau ir greičiau, kol galiausiai spiečius virto mirguliuojančiu auksiniu žiedu, skriejančiu apie bokštą sudėtingiausiais zigzagais - tikras baletas ore. Nialas tikėjosi, kad jis tuoj atsikvošės ir leis muselėms nutūpti ant sienų. Tačiau azarto apimtas Doginsas vis įnirtingiau vaikė nelaiminguosius padarus; jiems vis labiau silpstant, sprogdintojas tik didino savo valios pastangas. Nialas jau norėjo įsikišti, bet nutylėjo, pamatęs džiaugsmu švytinčias bičiulio akis.
Tik staiga auksinė spiralė suiro ir vėl pažiro lietumi ant žemės. Doginsas sutriko ir netgi įsižeidė - visai kaip vaikas, netyčia sulaužęs žaislą. Priėjęs prie žolėn sukritusių muselių, sprogdintojas pažarstė žvilgančius kūnelius sandalo galu.
- Bijau, kad jos jau nebegyvos, - tarė Nialas.
- Tai velniava, - sumurmėjo Doginsas.
- Ar galėsi gauti dar vieną spiečių tokių muselių?
- Žinoma. Mes patys jas veisiame. - Jis gūžtelėjo pečiais ir nusigręžė. - Vis dėlto kaip mums reikėtų daugiau tokių daikčiukų! - Sprogdintojas vėl meiliai patapšnojo per minčių veidrodėlį ir paslėpė jį po tunika.
Jie jau buvo pusiaukelėje link namų, kai staiga pamatė vorų balionus. Iš vorų miesto pusės greitai artėjo du balti balionai. Akimirkai Nialą pagavo baimė ir noras kur nors pasislėpti.
- Šito aš ir bijojau, - pareiškė Doginsas.
- Ko bijojai?
Sprogdintojas neatsakė. Jis stovėjo ir žiūrėjo į balionus su augančiu priešiškumu. Nepraėjus nė minutei, balionai pakibo virš rotušės bokšto smaigalio ir ėmė stačiu kampu leistis žemyn. Galiausiai visai dingo iš akių.
- Manai, tai pasiuntiniai atvyko?
Doginsas giliai atsiduso.
- O kas dar galėtų būti? Norėčiau žinoti, kodėl jie taip skuba.
- Tikriausiai nori greičiau sudaryti taiką.
- Būtent tai mane ir gąsdina. - Doginsas paėmė Nialą už alkūnės. - Verčiau grįžkime.

Jau pabliuškę balionai gulėjo ant vejos priešais rotušę. Aplinkui būriavosi minia vaikų; jie susižavėję stebėjo, kaip veržiasi oras iš balionų, visiškai nekreipdami dėmesio į rudą vilkinį vorą, stovintį sargyboje. Keliu link bičiulių skubėjo mergina geltona vabalų tarno tunika. Jai priartėjus, Nialas atpažino Doną.
- Kas nutiko? - paklausė Doginsas.
Dona mostelėjo galva rotušės pusėn.
- Ten ji.
- Kas?
Mergina nuleido balsą.
- Princesė Merlju.
- O kiek vorų? - pasidomėjo Doginsas.
- Tik vienas.
Nialas ir Doginsas susižvalgė.
- Vadinasi, ji viena iš pasiuntinių, - suprato sprogdintojas. - Gudrus ėjimas.
Paminėjus Merlju vardą, Nialas susijaudino ir kartu įsitempė. Dona stebėjo jį su nerimu akyse.
- Tu juk nesileisi jos įkalbamas grįžti atgal?
Nialas nustebęs pažiūrėjo į merginą.
- Ne, žinoma. - Jis norėjo pridurti: "Gal manai, kad aš kuoktelėjęs?", - bet pabijojo įžeisti Doną.
Iš miesto rotušės išėjo vabalas sargybinis ir pasuko link trijulės. Dona pagarbiai stebėjo, kaip jis kreipėsi į Doginsą, krutindamas ūselius ir juokingai čirpdamas. Doginsas atsigręžė į Nialą.
- Vabalas sako, kad privalome sekti paskui jį. Mes pakviesti į Tarybos posėdį.
Dona švelniai palytėjo Nialo petį.
- Maldauju, būk atsargus.
- Nesijaudink. - Jis spūstelėjo merginai ranką ir nusišypsojo, į šypseną įdėdamas kur kas daugiau drąsos ir ryžto, negu iš tiesų jautė savyje.
Nialas ir Doginsas nusekė paskui vabalą sargybinį į rotušę. Viduje kaip paprastai šurmuliavo vabalai bei žmonės, užsiėmę savo reikalais, ir Nialo įtampa ėmė slūgti. Be to, vėsi prieblanda ramino įdirgusius nervus. Vaikinas netgi pradėjo nekantrauti, džiaugdamasis būsimu susitikimu su Šeimininku. Bet ten, kur prasidėjo nuožulnus tunelis, vedantis į požeminę posėdžių salę, vabalas vedlys stabtelėjo ir vėl pakrutino ūselius. Doginsas parodė Nialui į duris koridoriaus šone.
- Tau liepta palaukti čia.
Pravėręs duris, Nialas atsidūrė tuščiame kambaryje. Čia buvo šviesiau negu koridoriuje, pro pravirą langą dvelkė malonus vėjelis. Kambaryje stovėjo kelios paprastos kėdės ir tupinčio vabalo pavidalo sofa. Nialas atsisėdo ir atsilošė, užmerkdamas akis. Sofa buvo aptraukta glotniu šilku, maloniai vėsinančiu įkaitusią odą.
Vaikinas mėgavosi vienatve. Jam patiko Doginsas, bet jo draugija kažkodėl labai vargino. Visos sprogdintojo mintys, visi jausmai atrodė nukreipti vien į praktinių problemų sprendimą. Doginso supratimu, pasaulis egzistavo ne pats savaime, o kaip kažkas, ką privalu pajungti savo naudai. Valandą pabendravęs su juo, Nialas jautė nenumaldomą poreikį pasinerti į save, bent minutėlei užmiršti išorinį pasaulį.
Kambaryje buvo maloniai vėsu. Pro langą vidun sklido tolimi vaikų balsai, fontano čiurlenimas. Virš galvos mieguistai zvimbė musė. Nialas giliai atsiduso ir atsipalaidavo, tarsi nugrimzdamas į kvepiančių lapų šūsnį. Nepasiduodamas pagundai nusnūsti, jis susikaupė, įsiklausydamas į savo paties vidinę tylą. Galvoje akimirksniu įsižiebė šviesos taškas. Nialas dar giliau atsipalaidavo ir netrukus pradėjo jausti pulsuojančią požeminės jėgos tėkmę, ritmingą lyg bangų mūša jūros pakrantėje.
Ir staiga visai netikėtai pajuto iš sąmonės gelmės kylančią įtampą. Tai nebuvo pavojaus nuojauta, tiesiog perspėjimas. Kartą, įkalintas tuščioje celėje Kazako rūmuose, Nialas jau patyrė panašų jausmą: suvokimą, kad tave stebi.
Jis pasistengė neišsiduoti, jog suprato esąs stebimas. Nė vienas raumuo veide nevirptelėjo. Bet kas, stebėjęs vaikiną, turėjo galvoti, kad jis miega. Gulėdamas ant nugaros, ritmingai alsuodamas, Nialas valios čiuptuvu naršė po kambarį. Užteko kelių sekundžių nustatyti, kad nematomasis stebėtojas žiūri į jį pro langą. Ūmai kažkur trinktelėjo durys, duodamos Nialui pateisinamą priežastį sujudėti ir atsimerkti. Jis nusižiovavo ir atsisėdo, mesdamas žvilgsnį į langą. Jo nuostabai, už stiklo nebuvo nieko, tik giedras dangus. Vaikinas atsistojo ir priėjo prie lango, ištiesė rankas tarsi rąžydamasis ir truputį atitraukė užuolaidas. Pro galvą prazyzė musė ir nutūpė lubų kampe. Nialas užsimerkė, traukdamas į plaučius gaivų vėsų orą; vidinis regėjimas pranešė, kad dabar jis stebimas iš viršaus.
Vaikinas lyg niekur nieko grįžo prie sofos ir paglostė glotnią šilkinę pagalvėlę. O paskui žaibiškai stvėrė ją už kampo ir sviedė per kambarį aukštyn. Įgudusi medžiotojo ranka negalėjo nepataikyti. Pagalvėlė priplojo jau pakilusį skristi vabzdį prie sienos, iš ten jis nukrito ant grindų. Nialas vienu šuoliu pralėkė kambarį; akimirka, ir šarvuotas kūnelis trakštelėjo po jo sandalu. Tai buvo nedidelė musė, sparnų ilgis nesiekė nė poros colių. Nialas nusivalė sandalo padą į kilimą, tada nuėjo ir uždarė langą. Kai vėl užmerkė akis, perspėjimo, kad yra stebimas, nebepajuto.
Niūrų pasitenkinimą beveik iš karto nutraukė baugi mintis: pasirodo, jis buvo sekamas per vabzdžio sąmonę. O tai reiškia, kad jis niekada negali būti tikras, kad kažkur šalia nėra pašalinio stebėtojo. Be to, tai reiškia, kad Vorų Valdovas tikriausiai žino viską, ką Nialas veikė ir ką kalbėjo pastarosiomis dienomis. Tiesa, pastarąją tikimybę jis kiek pasvarstęs atmetė - jautri pasąmoninga pavojaus nuojauta tikrai būtų perspėjusi, kad jis stebimas - tačiau bauginantis pažeidžiamumo jausmas nebepaliko vaikino. Paguodos neatnešė net suvokimas, kad kaip tik šito ir siekia Vorų Valdovas, nuolat primindamas apie save.
Paaštrėjusio jautrumo aplinkai akimirką tylus durų girgžtelėjimas privertė Nialą krūptelėti. Į kambarį įėjo Merlju; užvėrusi duris paskui save, ji dar užstūmė medinį kaištį, kad jos neatsidarytų. Princesė vilkėjo trumpą berankovę suknelę iš raudono šilko; rudai auksiniai plaukai lygia banga krito ant pečių. Ji atsigręžusi nusišypsojo, ir Nialo širdis mėšlungiškai susigniaužė: jis dar niekada nematė Merlju tokios gražios.
Merlju nieko nesakė, tik stovėjo ir žiūrėjo į jį, nuleidusi rankas prie šonų. Paskui priėjo, pažvelgė Nialui į veidą, apsivijo rankomis jo kaklą ir pabučiavo. Jos plikos rankos buvo vėsios, bet lūpos šiltos. Tą akimirką Nialas suprato, kaip klydo manydamas, jog princesė jam daugiau neberūpi. Jis stipriai priglaudė Merlju prie savęs, nedrįsdamas patikėti, kad vėl bučiuoja ją ir kad ji, atrodo, trokšta jo taip pat karštai, kaip jis trokšta jos.
Merlju pirmoji atitraukė lūpas. Perbėgusi pirštais per tankius plaukus už Nialo ausų, mergina prigludo skruostu prie jo kaklo.
- Aš atvykau parsivežti tavęs atgal į miestą, - sušnibždėjo princesė.
Nialas pamėgino papurtyti galvą, bet Merlju taip stipriai prisispaudė veidu prie jo kaklo, kad nieko iš to neišėjo.
- Juk žinai, kad aš negaliu tenai grįžti, - sumurmėjo vaikinas.
- Nenori būti su manimi?
- Žinoma, noriu. Bet ir gyventi noriu.
Mergina prisilietė lūpomis prie jo ausies, ir šis švelnus prisilietimas iššaukė tokį audringą jo kūno atsaką, kad Nialas visas nutirpo.
- Nekalbėkime dabar apie tai. Noriu, kad mane pabučiuotum.
Merlju paėmė Nialą už rankos ir nusitempė link sofos. Vaikinas kiek sutrikęs stebėjo, kaip ji iš pradžių dar patikrino duris, o įsitikinusi, kad skląstis užšautas, atsigulė ant sofos ir prisitraukė jį prie savęs. Ir vėl jiedu paniro į gryną fizinio kontakto malonumą, godžiai gerdami į save vienas kito esybę, tarsi malšindami alkį ar troškulį. Nialas ir šįsyk aiškiai suvokė laikąs glėbyje praktišką damą, tiksliai žinančią, ko ji nori, bet nepabūgo, nesudvejojo. Merlju praktiškumas jam daugiau nebebuvo atgrasus. Geismas viską nustūmė į antrą planą. Jis netgi nujautė, kad merginos aistra nėra visai nuoširdi: iš dalies tai buvo tik bėgimas nuo nuobodulio ir nusivylimo, noras užsimiršti vyro glėbyje. Bet ir tai buvo visai nesvarbu, palyginti su grynai fiziniu pasitenkinimu, kurį jie dabar teikė vienas kitam. Jo vyriška energija tekėjo į ją, jis gėrė į save jos moterišką energiją. Tai buvo paprasčiausias fizinis procesas, toks pat kaip valgymas; be to, jiedu nuostabiai tiko vienas kito alkiui patenkinti.
Merlju pirmoji nutraukė glamones. Švelniai atstūmusi Nialą, ji atsisėdo ant sofos krašto, susibraukė už ausų išsidraikiusius plaukus. Tada šyptelėjo vaikinui ir uždėjo delną jam ant skruosto.
- Noriu, kad grįžtum atgal su manimi. - Nialas jau ketino paprieštarauti, bet princesė skubiai pridėjo pirštą jam prie lūpų. - Prižadu, kad vorai nebandys tau pakenkti. Aš jiems neleisiu.
Nialas švelniai atitraukė jos ranką nuo savo burnos.
- Šįryt jis bandė mane užmušti.
- Žinau.
Vaikinas nustebęs įsmeigė akis į Merlju.
- Žinai?
- Taip. Kalbėjausi su Vorų Valdovu. Jis prisipažino šiandien kėsinęsis į tave.
- Ir tu vis tiek prašai manęs grįžti? - Nialas nepatikliai pažvelgė merginai į akis, bet jos buvo aiškios ir ramios.
- Todėl ir prašau, kad grįžtum. Vorų Valdovas gali užmušti tave kada tik panorėjęs. Jis turi daug tarnų.
- Ar jis liepė tau tai pasakyti?
- Ne. Aš taip sakau, nes tai tiesa.
Nialas atstūmė Merlju ir atsisėdo.
- Jeigu jau tenka rinktis, kur gauti galą - tarp draugų ar tarp priešų, - aš renkuosi mirtį tarp draugų.
- Bet mūsų mieste tu nebūsi tarp priešų. Tave sups artimi žmonės - tavo motina ir brolis, Ingelda ir Masigas. Ar žinai, kad žuvo mano tėvas?
Nialas linktelėjo.
- Taip. Man labai gaila.
- Tai reiškia, kad aš daugiau nebe princesė. Aš karalienė, - išdidžiai pareiškė mergina. - O tu būsi mano vyras. Vadinasi, karalius.
- Ar manai, kad tai padės man išlikti gyvam? - šyptelėjęs paklausė Nialas.
Merlju nekantriai krestelėjo galvą.
- Vorų Valdovas siekia taikos. Patikėk, aš tai žinau. Vorai visai kitokie negu žmonės. Jie ne svajotojai - jie realistai. Aš juos puikiai suprantu, nes mano tėvas taip pat buvo realistas. Vorai žino, kad vabalų tarnai gali sunaikinti jų miestą ir visus miesto gyventojus. Ir todėl visomis pastangomis siekia sudaryti taiką. Ir todėl nori, kad tu grįžtum su manimi. Vorai įsitikinę, kad vabalų Šeimininkas įstengs suvaldyti savo tarnus. Bet tu - nepriklausomas žmogus, vabalai neturi teisės tau įsakinėti.
Nialas šyptelėjo.
- Ir todėl nori, kad man įsakinėtum tu.
Merlju gūžtelėjo pečiais ir nusijuokė.
- Žinoma, kodėl gi ne? Mes taip pat privalome būti realistai. Kai tapsi mano vyru ir apsigyvensi vorų mieste, nebebūsi pavojingas vorams.
- Nes priklausysiu tik nuo jų malonės. Vorų Valdovas gali netesėti man duoto žodžio.
Merlju užtikrintai nusišypsojo.
- Tau - galbūt. Bet ne man.
- Manai, kad jis tavimi pasitiki?
- Be abejo.
- Tada kodėl siunčia savo tarnus sekti mūsų? - Nialas parodė į negyvą musę. - Tai buvo Vorų Valdovo šnipė. Priplojau ją prieš pat tau įeinant.
Merlju nuėjusi smalsiai apžiūrėjo negyvą vabzdį. Nialas suprato, kad princesė nelabai tiki jo žodžiais.
- Iš kur žinai, kad tai šnipė?
- Jaučiu tokius dalykus. Todėl Vorų Valdovas ir nori manimi atsikratyti.
Mergina grįžo ir atsisėdo ant sofos, suimdama Nialo rankas į savąsias. Tada pažvelgė jam į akis ir pareiškė su giliu įsitikinimu:
- Jei būtum mano vyras, Vorų Valdovui nebereikėtų tavęs bijoti. - Merlju palinko į priekį taip, kad lūpomis beveik lietė Nialo veidą. - Prašau, patikėk manimi.
Beldimas į duris išgąsdino juos abu. Jaunuoliai akimirksniu atšlijo vienas nuo kito.
- Kas ten? - valdingai paklausė Merlju.
- Bilasdoginsas. - Sprogdintojas ištarė savo vardą ir pavardę kaip vieną žodį.
Merlju perėjo kambarį, ištraukė medinį kaištį ir atidarė duris. Doginsas įžūliai nužvelgė ją nuo galvos iki kojų, neslėpdamas susižavėjimo. Mergina atsakė jam lediniu žvilgsniu. Pagaliau sprogdintojas prabilo:
- Tu kviečiama į Tarybos posėdžių salę.
Merlju atsigręžė ir klausiamai pažvelgė į Nialą.
- Ne, tik tu viena, - pabrėžė Doginsas.
Nialas matė, kad nepaisant susižavėjimo merginos grožiu, sprogdintojas jos atžvilgiu nusiteikęs gan priešiškai.
- Puiku. - Merlju vėl pasisuko į Nialą. - Palauk manęs čia.
Ji išėjo, nė negrįžtelėjusi atgal. Doginsas uždarė duris.
- Matau, mergužėlė mėgsta įsakinėti.
- Ji juk princesė - tiksliau, jau karalienė.
- Ir jai patinka tokia būti, - burbtelėjo Doginsas ir užšovė durų skląstį. - Ko ji norėjo?
- Kad grįžčiau su ja į vorų miestą.
Sprogdintojas nustebęs pakėlė antakius.
- Ji ką, laiko tave kvailiu?
- Ne. Merlju tiki, kad su ja būsiu saugus.
- Tada ji pati kvailė.
Nialas nusprendė nesiginčyti; matė, kad Doginsas įsitempęs ir sunerimęs.
- Ką gero sužinojai Tarybos posėdyje?
- Nieko gero. Visų pirma vorų pasiuntinys pareikalavo grąžinti oro balionus. Reikalavimas atrodė toks pagrįstas, kad Taryba sutiko nesiderėdama. O tai reiškia, kad nuo šiol mes prirakinti prie žemės.
- Nieko baisaus, juk tebeturime kojas. O ką nutarė dėl Pjautuvų?
- Šiuo metu kaip tik dėl jų ir derasi. Pasiuntinys reikalauja sunaikinti ginklus.
- Ir ką, tavo manymu, nuspręs Taryba?
Doginsas niūriai palingavo galva.
- Bijau, kad sprendimas nebus palankus mums. Vabalams nepatinka Pjautuvai taip pat, kaip ir vorams. Tačiau jie sutinka, kad ginklai - mūsų nuosavybė, nes mes juos radome. Todėl liepė man eiti ir pasitarti su saviškiais.
- Ką gi, tai teikia vilčių.
- Bet galutinis sprendimas priklausys nuo Tarybos.
- Ir ką siūlai dabar daryti?
Doginsas rimtai atsakė:
- Vieną dalyką mes privalome padaryti - išlaikyti pranašumą vorų atžvilgiu. - Jis nuėjo prie durų ir tylutėliai pravėrė jas. Koridoriuje nieko nebuvo. Doginsas vėl uždarė duris ir atsistojo nugara į jas. - Tu vis dar nori užmušti Vorų Valdovą?
Nialo širdis smuktelėjo į kulnus.
- Be abejo. Šiandien?
- Nežinau, ar šiandien pavyks. Turime sulaukti šiaurinio vėjo, kad galėtume pasiekti vorų miestą balionais. Vieškeliu tenai nenusigausime - vorai jau lauks mūsų.
- Mūsų?
Doginsas linktelėjo.
- Nė už ką neišleisime tavęs vieno. Tu gali žūti. Tada tavo vieton stos kitas. Nes jei pasikėsinimas nepavyks, atsidursime nepavydėtinoje padėtyje.
- Vadinasi, kol vėjas nepasikeitė, nieko negalime padaryti?
- Tas tiesa. Bet temstant vėjo kryptis gali pasikeisti - tokiu metų laiku dažnokai pučia nuo kalnų. O tuo tarpu privalome pasitarti su likusiais vyrais. Todėl verčiau eime pas mane į namus.
- Aš prižadėjau Merlju palaukti čia.
Doginsas sarkastiškai šyptelėjo.
- Ne tu prižadėjai. Tai ji tau įsakė jos čia palaukti. Bet mes negalime gaišti nė minutės. - Sprogdintojas paplojo vaikinui per petį. - Ji susiras tave, jei labai norės.
Nialas nenoriai išsekė paskui bičiulį iš kambario. Po minutėlės jie jau stovėjo lauke, markstydamiesi nuo sodriai auksinės popiečio šviesos. Saulė jau krypo link vakarinio horizonto. Vilkinis voras tebesaugojo subliuškusius balionus, bet vaikų būrys buvo jau išsiskirstęs. Per veją link bičiulių žingsniavo Ulikas.
- Kaip tik ėjau jūsų ieškoti.
Doginsas paėmė jį už alkūnės.
- Klausyk atidžiai. Noriu, kad perduotum mano nurodymą Hasturui ir Kosminui. Liepk jiems paruošti balionus skrydžiui. Jei kas nors pasidomės, kodėl jie tai daro, tegu sako, kad mes sutikome grąžinti balionus vorams. - Ulikui jau skubant šalin, sprogdintojas dar šūktelėjo jam pavymui: - Ir kuo skubiau grįžk atgal!
- Tu ką, priešinsies Tarybos sprendimui? - paklausė Nialas.
Doginsas kreivai šyptelėjo.
- Sutartis dar nepasirašyta. O kol ji nepasirašyta, balionai tebėra mūsų nuosavybė.
Pievelėje priešais Doginso namą jų laukė Manetas.
- Kas nutiko? - susirūpinęs paklausė jis, pribėgęs prie bičiulių.
Doginsas patapšnojo jo raumeningą ranką.
- Nieko ypatingo. Tiesiog ketiname sukviesti pasitarimą ir apsvarstyti keletą politinių klausimėlių. Ar norėtum prisidėti prie mūsų?
Atsainus sprogdintojo kalbos tonas neapgavo Maneto.
- Taip, norėčiau.
Įžengęs į namą, Nialas iškart pasuko į savo miegamąjį, prieš tai atsiprašęs bičiulių:
- Aš tuoj grįšiu.
Jis jau vos pavilko kojas iš nuovargio: štai ką reiškia tris dienas prasivolioti lovoje. Todėl norėjo sukaupti jėgas, pasinaudodamas minčių veidrodžiu. Doginsas ir Manetas nuėjo į valgomąjį.
Vos pravėręs savo miegamojo duris, Nialas užuodė stiprų pūvančio augalo kvapą - panašiai dvokia sujudintas pelkės vanduo. Pirmąją akimirką jis pamanė, kad gyvatžolė kažkur dingo. Paskui pamatė ją parvirtusią ant grindų. Žali stiebai pabalo ir apvyto; lapai taip pat išbluko, susisuko ir dabar buvo panašūs į raukšlėtas rankas. Nialas priėjo ir pažvelgė iš arčiau: augalas buvo negyvas mažiausiai kelias valandas.
Vaikinas uždarė langą ir atsisėdo lovos kojūgalyje. Galvoje nuskambėjo Merlju žodžiai: "Jei Vorų Valdovas nuspręs tave sunaikinti, niekas jo nesulaikys". Prie nuovargio prisidėjo dar ir šiurpi grėsmės nuojauta, ir širdis išdavikiškai smuktelėjo, tarytum žemė staiga būtų prasivėrusi jam po kojomis.
Nialas paėmė nuo kėdės minčių veidrodį ir užsikabino ant kaklo. Galvą pervėrė toks aštrus skausmas, kad norom nenorom teko skubiai apsukti medalioną kita puse. Vaikinas užsimerkė, kovodamas su pykinimo priepuoliu ir neviltimi. Pastangos nenuėjo veltui, bet išsekino paskutines jėgas.
Kai Nialas įžengė į valgomąjį, ten jau sėdėjo Simeonas. Draugiška gydytojo šypsena iškart virto susirūpinimu.
- Atrodai siaubingai, - pareiškė jis. - Privalai tuoj pat gultis į lovą.
Nialas išspaudė šypseną.
- Jaučiuosi visai neblogai. Tik štai tavo augalas, bijau, nebegyvas.
- Ką? Tu įsitikinęs?
Simeonas išskubėjo į koridorių, Nialas nusekė iš paskos. Pro praviras jo miegamojo duris smelkėsi puvėsių tvaikas. Gydytojas priklaupė šalia augalo ir paeiliui apžiūrėjo visas gyvatiškąsias galvutes. Pavymui atskubėjo Doginsas ir sustojo tarpduryje, suraukęs nosį iš pasibjaurėjimo; iš už jo nugaros žvilgčiojo Milas bei Manetas.
Simeonas išsitraukė iš kišenės sulankstomą peiliuką. Laikydamas rankoje didžiausią augalo galvutę, ėmė brūžinti ją peiliu; matyt, luobelė buvo labai tvirta. Pažvelgęs gydytojui per petį, Nialas suprato, kodėl jis pasirinko būtent šitą galvutę. Gerai įsižiūrėjus matėsi per pusę colio kyšantis adatos aštrumo smaigalys, pradūręs luobelę iš vidaus.
Sugniaužęs augalo galvutę stipriomis rankomis, Simeonas vienu judesiu pralaužė ją. Viduje tūnojo didžiulis juodas moskitas, jau nebegyvas; kartu su gyliu vabzdys buvo beveik keturių colių ilgio.
Doginsas priklaupė ant grindų šalia gydytojo.
- Tai juk paprasčiausias moskitas iš Deltos pelkių. Nejaugi jis galėjo nužudyti augalą?
Simeonas peilio galu parodė į kyšantį geluonį.
- Galėjo, jei jo geluonis buvo pateptas ypač stipriais nuodais - pavyzdžiui, velnio žolės sultimis. Vienas menkiausias įbrėžimas galėjo akimirksniu nužudyti bet ką.
Senasis gydytojas nutraukė nuo stalelio staltiesę ir rūpestingai ją sulankstė. Tada nupjovė galvutę nuo augalo stiebo, suvyniojo į staltiesę, prieš tai nulaužęs nuodingąjį geluonį, ir padavė Milui.
- Paprašyk Lukrecijos, kad sudegintų, bet perspėk, kad neišvyniotų ryšulėlio.
Vyrai grįžo į valgomąjį giliai susimąstę. Nialą vėl užplūdo baimės ir nevilties banga.
Jiems dar nespėjus susėsti, įėjo Ulikas.
- Kosminas liepė pasakyti, kad balionai bus paruošti už pusvalandžio.
Nialas matė, koks jis susijaudinęs, kaip nekantrauja, laukdamas naujo nuotykio. Kai niekas iš vyrų neatsiliepė, Ulikas susirūpinęs įsižiūrėjo į jų veidus.
- Ar kas nutiko?
Nialas papasakojo, kaip žuvo gyvatžolė, ir džiaugsmingas Uliko susijaudinimas kaipmat išsisklaidė, veidas apniuko.
- Atrodo, Vorų Valdovas pasiryžęs žūtbūt tavimi atsikratyti, - pareiškė jis.
Nialas papurtė galvą.
- Aš taip nemanau. Užmušęs mane dabar, jis sužlugdytų taikos derybas. O šito jis nori mažiausiai.
Simeonas linktelėjo.
- Sutinku su Nialu. Tai buvo perspėjimas - atseit, jei nesudarysime taikos, jis sunaikins mus.
O Doginsas tyliai pridūrė:
- Bet net jei ir sudarysime taiką, jis vis tiek sunaikins mus. Palengva, neskubėdamas.
Į pokalbį neryžtingai įsitraukė Manetas:
- Bet juk taika ne nuo mūsų priklauso, ar ne? Tik Šeimininkas ir Taryba gali nuspręsti, ar pasirašyti sutartį su vorais.
Doginsas linktelėjo.
- Todėl ir privalome apsispręsti tučtuojau, kol Taryba nepaskelbė savo nutarimo.
Manetas sutriko.
- Bet ką mes galime padaryti?
- Prisiminkime faktus, - pradėjo Doginsas. - Prieš kelias dienas, kai Mirties Valdovas pamėgino pasmaugti Nialą, Šeimininkas atsisakė sudaryti su vorais taiką. Jis netgi pareiškė, kad vorai prarado teisę tikėtis jo paramos. Todėl, manyčiau, galime būti tikri, kad jis neapsigalvos ir neišduos Nialo vorams. Tačiau Taryba jau nutarė grąžinti vorams oro balionus. O tai reiškia, kad vabalai sutinka eiti į kompromisą. Lieka pagrindinis klausimas: ar viena iš kompromiso sąlygų bus Pjautuvų sunaikinimas. Jeigu taip, mes atsidursime tokioje padėtyje, kokioje buvome anksčiau, nebent išskyrus tai, kad nuo šiol Vorų Valdovas laikys mus savo priešais. O jūs ne blogiau už mane žinote, kad vorai niekada neatleidžia nė vienai būtybei, nužudžiusiai jų gentainį. Mes su jumis atsakingi už šimtų vorų žūtį. Todėl, manyčiau, išvada peršasi pati: nepriklausomai nuo to, sudarys Taryba taikos sutartį ar ne, Vorų Valdovas ieškos progos mums atkeršyti.
- Tu siūlai užpulti vorus dabar, nors jie ir mėgina grąžinti taiką? - paklausė Simeonas.
Doginsas linktelėjo.
- Aš siūlau atsikratyti Vorų Valdovu, kol jis neatsikratė mumis.
Simeonas susiraukė; iš po vešlių antakių beveik nebesimatė akių.
- Bet ar galime būti tikri, kad jis iš tiesų trokšta mūsų mirties? - Senasis gydytojas įsmeigė akis į Nialą. - Tavo gyvybei gresia didžiausias pavojus. Ką tu apie tai galvoji?
- Princesė Merlju bandė įtikinti mane, kad Vorų Valdovas trokšta tik taikos, - atsakė Nialas. - Prisipažįstu, aš beveik patikėjau.
Doginsas nekantriai pertraukė vaikiną:
- Ji privalėjo įtikinti tave. To iš jos reikalauja Vorų Valdovas. - Matėsi, kaip sunkiai sprogdintojas tramdo savo nekantrumą. - Be abejo, vorai nori taikos. O lengviausias kelias ją pasiekti - atsikratyti savo priešais. - Jis palinko į priekį. - Aš manau, kad Vorų Valdovas tiesiog nesugeba elgtis garbingai. Todėl ir privalome paskubėti, kol jis dar nerado progos įgyvendinti savo kėslus.
Simeonui akivaizdžiai nepatiko Doginso argumentai; klausydamasis jis vis raukėsi ir purtė galvą.
- Tu tvirtini, kad Vorų Valdovas nesugeba elgtis garbingai. Bet ar taip yra iš tiesų? Dabartinė Taikos Sutartis pasirašyta prieš tris šimtus metų, ir per visą tą laiką nei vorai, nei vabalai nė sykio jos nepažeidė. Tu sutartį išmanai ne blogiau už mane. Joje šimtas aštuoniolika paragrafų. Kai seni priešai šitiek metų sąžiningai laikosi susitarimo, sunku patikėti, kad norėtų jį nutraukti.
Doginsas linktelėjo.
- Tavo tiesa, Simeonai. Aš, kaip ir tu, beveik visą sutarties tekstą moku mintinai. Bet jis buvo parašytas prieš tris šimtus metų. Per tokį ilgą laikotarpį daug kas pasikeitė. Vorai visada žinojo, kad žmonės - pavojingiausi jų priešai. Todėl visad ir stengėsi pajungti mus, paversti gyvuliais. Jiems nepavyko pavergti vabalų tarnų. Mes išsaugojome šiokią tokią laisvę. Bet vis dėlto Taikos Sutartis draudžia mums mokytis skaityti ir rašyti, draudžia naudotis bet kokiais mechaniniais prietaisais - net paprasčiausiais dujiniais žibintais. - Doginsas krumpliais pabeldė į stalą. - Kodėl, jūsų manymu, man taip magėjo surasti Pjautuvus? Ne tam, kad galėčiau susidoroti su vorais, bet tam, kad priversčiau juos derėtis su mumis. Norėjau išsikovoti teisę galvoti savo galva, neatsiklausiant vorų leidimo. Argi tai nėra prigimtinė žmogaus teisė? Ką gi, dabar mes turime Pjautuvus, vadinasi, galime reikalauti sau apsisprendimo teisės. Vorai žino, kad mes pasiryžę išsikovoti nepriklausomybę bet kokia kaina - ir kad anksčiau ar vėliau mums pavyks tai padaryti. Jie žino, kad galiausiai mes nusimesime jungą. - Sprogdintojas pasisuko į Simeoną. - Štai kodėl jie stengsis sunaikinti mus, pirmai progai pasitaikius. Štai kodėl mes negalime sau leisti pasitikėti vorais.
Jis kalbėjo taip aistringai ir įtikinamai, kad visiems padarė įspūdį. Nialas nujautė, kad Doginsas nesąmoningai naudojosi minčių veidrodėliu, suteikdamas savo argumentams daugiau svarumo. Tačiau Simeono veido išraiška bylojo, kad jis liko neįtikintas.
- Tokiu atveju, - pareiškė gydytojas, - vorai ir vabalai yra susaistyti dar tvirtesniais saitais negu Taikos Sutartis. Galbūt juos sulaiko kažkokia priesaika, kurios nei viena, nei kita pusė niekuomet neišdrįs sulaužyti.
Doginsas energingai papurtė galvą.
- Aš netikiu, kad vorai gali laikytis kažkokios priesaikos.
Bet Simeonas nenusileido:
- Vadinasi, tu klysti. Mano svainis Pandionas visą gyvenimą studijavo vorus - jis daug metų tarnavo uosto viršininko padėjėju ir kasdien dirbo vorams. Pandionas tvirtino, kad jie tiki dievais ir deivėmis visai taip pat, kaip tikime mes. Jis pasakojo man, kaip sykį vienas vilkinis voras suėdęs nuodingąją musę-žudikę pasiuto ir nudobė keturis jūreivius. Įgulai pavyko uždaryti vorą triume, bet kai laivas įplaukė į uostą, niekas nedrįso išleisti iš ten patrakėlį. Pandionas nuėjo su juo pasikalbėti ir pamatė, kad voras pamišęs iš skausmo ir jau arti mirties. Bet Pandionas prižadėjo jį išleisti, jeigu jis prisieks Iblisu, tamsos dievu, ir Nuada, Deltos deive, daugiau nebesiautėti. Ir nors voras jau blaškėsi priešmirtinėje agonijoje, jis išlaikė duotą žodį ir neužpuolė nė vieno žmogaus. Praėjus keletui valandų, padaras nustipo. Argi šis įvykis neįrodo, kad voras gali laikytis priesaikos?
- Paprasčiausias vilkinis voras gal ir gali, - sutiko Doginsas. - Bet nejaugi tu manai, kad Vorų Valdovas taip pat tiki tokiais prietarais, kaip dievai?
- Taip. Todėl, kad vorai nemano, jog tai prietarai, - atšovė gydytojas.
Doginsas gūžtelėjo pečiais.
- Šiaip ar taip, tai neįrodo, kad Vorų Valdovas sugeba garbingai laikytis duoto žodžio. Bijau, kad mes tik prasiginčysime iki vėlyvo vakaro, taip nieko ir nenusprendę. Bet juk privalome apsispręsti. - Jis apžvelgė vyrus, sėdinčius aplink stalą. - Ką jūs pasakysite?
Stojo tyla, kurią nutraukė Nialas, paklausdamas Simeono:
- Tu užsiminei apie Deltos deivę. Ar turėjai omenyje Didžiąją Deltą?
- Taip. Delta vorams - viena iš švenčiausių vietų.
Nialas pajuto dilgčiojimą pakaušyje.
- Gal žinai kodėl?
Vaikinas akies krašteliu pastebėjo, kad Doginsas nekantriai mostelėjo ranka, bet nusprendė nekreipti į jį dėmesio.
- Tikriausiai todėl, kad Delta pilna gyvybės, - atsakė Simeonas. - Nuada dar vadinama gyvybės upe.
Nialą tarytum kas šaltu vandeniu perliejo.
- Gyvybės upe?
- Taip.
Vaikinas ryžtingai pasisuko į Doginsą. Jis staiga taip susijaudino, kad sunkiai nuvaldė drebantį balsą.
- Argi nesupranti? Delta ir yra jėgos centras!
Doginsas iškart sukluso.
- Kodėl taip manai?
- Prisimeni, kaip sakiau, jog jėga sklinda lyg ratilai lygiame vandens paviršiuje? Jei taip, ratilai turi sklisti iš kažkokio centro. Ir tas centras yra Deltoje. - Nialas pasisuko į Simeoną. - Tu buvai ten. Ar nepajutai kažkokios keistos požeminės jėgos?
Simeonas suraukė antakius ir papurtė galvą.
- Aš nieko nejutau - tikriausiai esu neimlus tokiems dalykams. Bet mano žmona juto. Nuolat tvirtindavo jaučianti Deltoje stiprią požeminę vibraciją. - Matėsi, kad Nialo klausimas sutrikdė senį. - Visada maniau, kad tai tik jos vaizduotės žaismas.
- Kodėl?
Simeonas šyptelėjo prisimindamas:
- Deltoje nesunku duoti valią vaizduotei. Toji vieta man visada primena supuvusį sūrį, pilną kirminų. Ten jautiesi taip, tarsi tave kas visą laiką stebėtų. Tai voriniai krabai sekioja iš paskos, tai didžiuliai laumžirgiai sukinėjasi virš galvos. Netgi man kartais susidarydavo įspūdis, kad ten tūno kažkas nematomas...
- Tada kodėl netikėjai tuo, ką žmona sakė apie požeminę vibraciją?
- Aš įpratęs remtis tik akivaizdžiais faktais. - Gydytojas susimąstęs suraukė kaktą. - Pala, atrodo, vis dėlto buvo vienas keistas atvejis... Mes atvykome į Deltą tuoj po pietų - ketinome prisirinkti ortiso sulčių. Bet staiga kilo neregėta audra. Mes net išsigandome, kad lietus mus nuplaus. Kai audros epicentras buvo kaip tik virš mūsų, staiga plykstelėjo akinantis žaibas ir taip driokstelėjo, kad man ausyse suspengė - daugiau niekada gyvenime negirdėjau tokio griaustinio. Ir iškart po to abu su žmona pajutome, kad kažkas atsitiko. Negaliu paaiškinti to jausmo, tik pasakysiu, kad staiga viskas ėmė atrodyti kitaip. Išnyko anas nuolatinis jausmas, kad esi stebimas. Audrai pasibaigus, visi Deltos vabzdžiai svirduliavo ir griuvinėjo tarsi apsvaigę. Panašiai elgėsi ir augalai. Mudu pastebėjome, kaip laumžirgis nutūpė į Veneros spąstus, ir tikėjomės pamatyti, kaip augalas juos užtrenks. Tačiau spąstų dangtis taip lėtai vėrėsi, kad laumžirgis spėjo pasprukti.
- Kas, tavo manymu, sukėlė tokį neįprastą gyvūnų ir augalų elgesį? - pasidomėjo Doginsas.
- Manyčiau, tai buvo kažkaip susiję su žaibu. Nors, antra vertus, žaibas negalėjo paveikti kiekvieno augalo ir gyvūno. Perkūnija truko kelias valandas, ir per tą laiką visiškai netrukdomi prisirinkome tiek ortiso sulčių, kiek mums reikėjo. Augalas net nemėgino mūsų apsvaiginti, ir niekas mūsų nepuolė, nors Valda, mano žmona, netyčia užmynė tinklakojį skorpioną. O kitą dieną Delta vėl buvo tokia kaip paprastai - mudu vėl jautėmės stebimi.
Manetas linktelėjo galva.
- Aš tą patį jutau, kai sykį išsilaipinome Deltoje pasipildyti vandens atsargų - tarsi kas slapta mane stebėjo. Man tokiais atvejais visada ima dilgčioti sprandą.
Nialas pasisuko į jį:
- Ar pajutai požeminį virpesį?
Manetas susimąstė.
- Taip, sakyčiau, pajutau - tik iki šiol nepagalvojau apie tai.
Doginsas paklausė Simeono:
- Ar pasakojai kam nors, ką patyrei Deltoje?
Simeonas papurtė galvą.
- Kodėl?
Gydytojas gūžtelėjo pečiais.
- Man tai neatrodė svarbu. Delta keista vieta - ten nutinka visokiausių dalykų.
Doginsas reikšmingai dėbtelėjo į jį.
- Man tai būtų pasirodę svarbu.
- Vienas iš pagrindinių mokslo principų skelbia: niekada negrįsk teorijos nepakankamais įrodymais, - nė kiek nesutrikęs atmetė priekaištą Simeonas.
- Bet šįryt, - įsikišo Nialas, - tu pats sakei man, kad Deltoje gyvatžolės išauga kur kas aukštesnės. Argi tai ne pakankamas įrodymas?
- O ką tai įrodo? Gal spartų augalų augimą lemia tenykštės dirvos sudėtis ar šiluma, ar drėgmė, o gal visi šie faktoriai kartu paėmus. Nors turiu pripažinti, - pridūrė gydytojas, - kad tavoji požeminė jėga galėtų paaiškinti daugelį Deltos mįslių.
- Pavyzdžiui, - iškart pasiūlė Nialas, - kad jėga, verčianti augalus augti, taip pat verčia augti ir vabzdžius.
Simeonas papurtė galvą.
- Vabzdžiai neturi šaknų.
- O iš kur tu žinai, kad augimui būtinai reikalingos šaknys? Grybai galvakojai taip pat neturi šaknų.
- Grybai galvakojai? - nesuprato gydytojas.
- Argi nežinai, kad mirę vorai virsta grybais galvakojais? - paklausė Doginsas.
Simeonas įtariai dėbtelėjo į sprogdintoją.
- Kas tai - dar viena vaikų pasakėlė?
- Ne. Taip iš tiesų atsitinka. Jei netiki manimi, nueik pažiūrėti į vorų lavonus šalia karjero.
Gydytojas susimąstė.
- O ar ne logiškiau būtų manyti, kad galvakojai minta vorų lavonais?
- Ne, - tvirtai atsakė Doginsas. - Vorai tikrai virsta galvakojais. Mes stebėjome juos šią popietę.
Kol jie ginčijosi, Nialas kyštelėjo ranką po tunika ir atgręžė minčių veidrodį į save. Tą pačią akimirką jį užliejo ramybė ir palengvėjimas. Beveik skausmingas susijaudinimas išnyko, užleisdamas vietą savitvardai ir pasitikėjimui savimi. Vaikinas pasisuko veidu į Simeoną.
- Argi nesupranti, ką visa tai reiškia? Prieš kelias dienas sakei negalįs patikėti, kad vorai kadaise buvo nago dydžio. Štai tau ir atsakymas. Jėga, verčianti augalus taip sparčiai augti, taip pat veikia ir vorus. Štai kodėl vorai laiko Deltą šventa vieta. Štai kodėl Deltos deivę vadina gyvybės upe. Nes ji ir yra gyvybės upė. Ji skatina augimą.
- Tada kodėl ji ir žmonių nepavertė milžinais?
- Manyčiau, galiu ir į šį klausimą atsakyti. Todėl, kad mes nejaučiame jėgos vibracijos. Mes praradome ryšį su savo instinktais - pernelyg dažnai pasikliauname vien protu.
- O iš kur, tavo manymu, atsirado ši jėga? - paklausė Milas.
- Nežinau, - prisipažino Nialas. - Galbūt ji visada egzistavo Žemėje. Gal tai ta pati galia, kuri verčia augti visas gyvas būtybes, tik taip jau atsitiko, kad ji susikoncentravo Deltos rajone.
Ulikas šyptelėjo.
- O gal ji atšuoliavo ant kometos uodegos?
Simeonas praleido jaunuolio pašmaikštavimą pro ausis.
- Jei vorai tik neseniai išaugo į tokius milžinus, kodėl jų valios jėga daug stipresnė negu žmonių? - paklausė jis Nialo.
- Mano įsitikinimu, todėl, kad vorai visada žinojo apie valios jėgą. Juk jie visą gyvenimą pratūnodavo savo tinkluose laukdami, kol atskris koks vabzdys. O priartėjus vabzdžiui, mėgindavo savo valia įvilioti jį į spąstus. Žmonėms valios jėga nebuvo reikalinga. Mes išmokome naudotis rankomis ir protu. - Ūmai Nialui šovė į galvą nauja mintis. - Galiu jums ir dar šį tą pasakyti. Man atrodo, jau žinau, kodėl žmonės galiausiai įveiks vorus. Vorai neturi vaizduotės, o valios jėga bevertė be vaizduotės. Nes tik vaizduotė gali patarti, kaip ją panaudoti. Gerai pagalvojus, kokią naudą vorai turi iš savo valios jėgos? Jie kiauras dienas pratupi savo tinkluose. Jie net savo miesto nesugebėjo pasistatyti - gyvena apleistuose žmonių būstuose. Pagrindinis vorų tikslas - pavergti žmones ir neleisti mums tinkamai pasinaudoti savo galia. Todėl vorai neverti būti Žemės viešpačiais. Ir todėl mes privalome kovoti su jais.
Doginsas pritariamai linktelėjo.
- Gerai pasakyta!
- Manai, ši jėga protinga? - toliau kamantinėjo Nialą Simeonas.
- Ne mums įprasta prasme. Kiek aš suprantu, jos vienintelis tikslas - skatinti gyvybės vystymąsi. Tą ji ir daro, versdama gyvybės formas kovoti tarpusavyje. Visus gyvus padarus vienija bendra problema - iš pradžių jie kurį laiką narsiai kovoja už save, bet pasiekę tam tikrą evoliucijos tašką pasiduoda. Taigi ši paslaptingoji jėga neleidžia jiems taip lengvai pasiduoti...
- Vadinasi, ji yra priešiška žmonėms? - paklausė Milas.
Klausimas sutrikdė Nialą.
- Priešiška?
- Na, jeigu ji kursto mažiau protingas gyvybės formas prieš protingesnes...
Nialas dvejodamas palingavo galva. Užtat Doginsas ryžtingai palinko į priekį.
- Kitaip tariant, jei norime sunaikinti vorus, privalome sunaikinti šią jėgą.
Nialas nustebęs įsmeigė akis į sprogdintoją.
- Sunaikinti? Abejoju, ar įmanoma sunaikinti jėgą. - Pati mintis jam kažkodėl buvo atgrasi.
- O kodėl gi ne? - atsiliepė Simeonas. - Jeigu ją galėjo paralyžiuoti paprasčiausias žaibas, vadinasi, Pjautuvas pajėgs sunaikinti.
- Teisingai. - Doginsą pagavo entuziazmas. - Jeigu jėgos centras slypi Deltoje, mes jį surasime.
- Bet kaip? - paklausė Nialas. - Jis gali būti bet kur.
Simeonas šyptelėjo.
- Aš galiu į tai atsakyti. - Visi sužiuro į senąjį gydytoją. - Aš juk nebaigiau ano pasakojimo apie Deltą. Kai mudu su žmona po kelių dienų grįžome namo, man teko kalbėtis su viena vergų prižiūrėtoja. Ji papasakojo man labai keistą atvejį - kad prižiūrėtojų kvartale vienas voras iškrito iš savo tinklo ir užsimušė. Mes juk visi puikiai žinome, jog tai tiesiog neįtikėtinas dalykas - kad voras iškristų iš savo tinklo. Mudu su Valda apklausėme žmones ir įsitikinome, kad tas nelaimėlis žuvo kaip tik tuo metu, kai Deltoje siautėjo audra.
- O kurią valandą kilo audra? - paklausė Doginsas.
- Vasarą, jau vakarėjant.
- Kitaip tariant, visi žmonės tuo metu buvo viduje ir negalėjo matyti, kas dedasi lauke?
Simeonas linktelėjo.
- Vadinasi, jėgos paralyžiavimas galėjo vienu pat metu paveikti visus vorus?
- Visiškai teisingai.
Kambaryje įsiviešpatavo tyla; kiekvienas mintyse svarstė ką tik nuskambėjusią užuominą. Galiausiai prabilo Doginsas:
- Manau, mes pagaliau radome sprendimą. - Jis pažvelgė į Nialą. - Tau taip neatrodo?
Nialas papurtė galvą. Doginso nusiteikimas prieš jėgą kėlė jam nepaaiškinamą nerimą.
- Kaip tu rasi jėgos centrą?
- O kam ieškoti? Pats įsitikinai Pjautuvo griaunamąja galia. Galėtume per pusvalandį sunaikinti visą Deltą.
Sprogdintojui paprieštaravo Simeonas:
- Tai nebūtina. Kai trenkė žaibas, audros epicentras buvo tiesiai mums virš galvų. Tai reiškia, kad ir jėgos centras buvo kažkur netoliese.
- Ar gali tiksliai nusakyti, kurioje vietoje jūs tada buvote?
- Galėčiau nupiešti schemą.
Doginsas nuėjo prie bufeto ir atnešė gabalėlį medžio anglies. Tada parodė į baltą staltiesę.
- Piešk čia.
Simeonas nubrėžė dvi vingiuotas linijas, susijungiančias pleištu.
- Šiame taške susitinka dvi didžiulės upės, atitekančios iš pietų. Šiame trikampyje jos išsilieja - čia, kaip žinote, yra pelkės ir drėgnasis miškas. Štai čia, palei baseino pakraščius, taip pat miškas; ties miško ir pelkių riba auga geriausi ortisai. Šioje dalyje, - Simeonas apvedė pirštu rajoną į pietus nuo santakos, - miškas beveik nepraeinamas. Mudu su žmona tąsyk buvome maždaug štai čia, - jis kryžiuku pažymėjo vietą į vakarus nuo upių santakos. - Todėl drįstu spėti, kad jėgos centras yra kažkur drėgnojo miško rajone.
Doginsas stovėjo už Simeono nugaros, žvelgdamas į žemėlapį jam per petį.
- Norint patekti į drėgnąjį mišką, reikia perplaukti vieną iš dviejų upių?
- Taip, ir tai gali būti pavojinga. Upėse veisiasi gigantiškieji vandens vorai, dideli lyg aštuonkojai; jie tyko grobio, pasislėpę dugne.
Doginsas nepatenkintas susiraukė.
- Aš ir nežinojau, kad Deltoje taip pat yra vorų.
- Jie nepanašūs į vorus budelius. Kiek aš žinau, jie nepasižymi ypatingais protiniais sugebėjimais. Ir jų valios jėga neišlavinta. - Gydytojas pakėlė akis į Nialą. - Tai patvirtina tavo teoriją apie vorus. Vandens vorai medžioja kaip krokodilai. Todėl lavinti valios jėgą jiems nėra prasmės. Užtat jų nasrai tokie, kad lengvai apžioja žmogų.
Į pokalbį įsitraukė ir Manetas:
- Be to, dar reikia saugotis raudonųjų dėlių. - Simeonas pritariamai linktelėjo. - Vienas iš mano vyrų įbrido į vandenį, mėgindamas nusmeigti didžiulę krevetę. Po kelių minučių jis iššoko į krantą - kojos buvo aplipusios stambiais raudonais gyviais, panašiais į žvilgančius šliužus. Niekaip neįstengėme jų nuplėšti, bet laimei, kažkas pagalvojo apie ugnį - kaip tik kūrenome laužą ant kranto. Vos paliestos ugnies, dėlės nukrito. Bet spėjo išėsti vargšo kojose skyles iki pat kaulų. Pakeliui į namus žmogus vos nenumirė.
Milas nustebęs pažvelgė į Simeoną.
- Ir tu keliavai į tokią baisią vietą vien tam, kad pririnktum vaistų?
- Labai vertingų vaistų. Per vieną dieną ten gali prisirinkti tiek vaistinių medžiagų, kad metams užteks visam miestui. Beje, mes niekada nelindome į pačias pavojingiausias Deltos vietas. Ortisai auga kalnų miško pakraštyje. Abejoju, ar išvis įmanoma patekti štai į šią Deltos dalį, - Simeonas bakstelėjo pirštu į trikampį tarp upių, - ir išlikti gyvam ilgiau kaip porą valandų.
- Mums visai nebūtina kišti tenai nosis, - pareiškė Doginsas. - Galėtume perskristi tarpupį balionais, ar ne? - Jis klausiamai pažvelgė į senąjį gydytoją.
- Kodėl gi ne? Jei tik pūs reikiamos krypties vėjas.
Kurį laiką visi sėdėjo spoksodami į juodas linijas ant baltos staltiesės, tarsi galėtų žvilgsniais priversti jas atskleisti daugiau informacijos. Galiausiai Doginsas paklausė Nialo:
- Kaip, tavo manymu, atrodo tas centras? Gal tai kažkoks milžiniškas medis? Ar koks kitoks augalas?
- Nežinau. Galbūt jis išvis į nieką nepanašus. Gal tai tiesiog jėgos branduolys.
- Tiek to, visai nesvarbu, kaip jis atrodo, - pareiškė sprogdintojas. - Pjautuvai padarys jam galą. - Doginso balse nuskambėjo žiaurumo gaidelė.
Durys prasivėrė, ir į kambarį įėjo penkiametis namų šeimininko sūnus.
- Tėveli, ten lauke vabalas. Jis sako, kad nori su tavimi pasikalbėti, - pranešė mažylis skambiu balseliu.
- Ačiū, sūnau.
Išeidamas iš kambario, Doginsas paglostė berniuko galvą, ir Nialas nusistebėjo, nesitikėjęs iš jo tokio švelnumo.
Sprogdintojas grįžo po kelių minučių ir pamojo Nialui.
- Šeimininkas nori matyti mudu su tavimi. Likusieji verčiau palaukite čia.

Oras lauke buvo tykus tarsi nualintas dienos kaitros, nedvelkė nė menkiausias vėjelis. Girdėjosi, kaip kažkur toli šūkauja vaikai. Šioje taikioje aplinkoje mintys apie mirtį ir naikinimą atrodė netikros lyg sapnas.
Bičiuliai be žodžių nusekė paskui vabalą sargybinį į miesto rotušę, o paskui tuneliu žemyn į posėdžių salę. Nialas atsargiai žengė gruoblėtu grindiniu, prieblandoje prisilaikydamas netašyto akmens sienos. Ir ūmai suprato, kodėl vabalai paliko šią pastato dalį nebaigtą statyti. Jiems nepatiko žmonių pasaulis su lygiomis plokštumomis bei stačiais kampais; vabalų širdys linko į ankstesniuosius laikus, kai gyvenimas, pagrįstas instinktais, buvo paprastesnis.
Sargybinis stabtelėjo ir vienu smarkiu trūktelėjimu atlapojo posėdžių salės duris. Blausioje žalioje šviesoje patalpa buvo panaši į povandeninę olą. Vabalai, stati įsitaisę ant pakylų, atrodė lyg iškalti iš akmens. Merlju sėdėjo tam tikroje nišoje, jos ilgi plaukai prieblandoje žvilgėjo lyg auksiniai. Priešais Šeimininką stovėjo juodas voras budelis. Jis atsigręžęs nužvelgė įėjusiuosius, ir Nialas visu kūnu pajuto jo valios jėgos dvelksmą - vaikinui net gyvaplaukiai ant rankų pasišiaušė, tarsi papūtus šaltam vėjui. Doginsas žemai nusilenkė Šeimininkui, Nialas pasekė vyresniojo draugo pavyzdžiu.
Šeimininkas prabilo keistuoju čirpiančiu balsu, beveik nejudindamas priekinių kojelių, ir Nialas vėl nustebo, jog puikiai viską supranta, tarsi vabalas kalbėtų žmonių kalba.
- Mes paprašėme jus grįžti, norėdami sužinoti, kaip jūs nusprendėte pasielgti su naikinimo įnagiais. - Vabalų bombardyrų kalboje nebuvo žodžio "pjautuvas".
Doginsas atsakė, nudelbęs akis į grindis:
- Mes nusprendėme pasielgti taip, kaip įsakys Taryba.
Tai nebuvo sąmoningas melas ar išsisukinėjimas. Ką dar galėjo atsakyti žmogus, stovėdamas priešais vabalų Tarybą, atidžiai stebimas išmintingojo Šeimininko? Nialas net ir su minčių veidrodėliu ant kaklo Šeimininko akivaizdoje jautėsi bejėgis tarsi kūdikis.
- Gerai, - atsiliepė Šeimininkas. - Tada išklausykite Tarybos sprendimą. Remdamiesi priimtais Taikos Sutarties papildymais, mes nutarėme nenaikinti žudymo įnagių. - Nialas vos susilaikė nežvilgtelėjęs į Doginsą. - Bet jie bus atiduoti saugoti vabalams, ir nė vienas žmogus negalės jais pasinaudoti be Tarybos nario leidimo. Mes taip nutarėme atsižvelgdami į jūsų išreikštą susirūpinimą, jog vorai lenkia mus skaičiumi. Mes patys nematome pagrindo nerimauti dėl to - vabalai visuomet pasitikėjo ir pasitiki savo sąjungininkais vorais. Bet norėjome atsižvelgti ir į mūsų tarnų žmonių nuomonę.
Remiantis naujais Taikos Sutarties papildymais, santykiai tarp vorų ir vabalų išliks tokie pat, kokius numato ankstesnioji Taikos Sutartis. Tačiau mūsų tarnams prašant, punktai, draudžiantys skaityti ir saugoti knygas, bus išbraukti iš sutarties. Šiuos pakeitimus pasiūlė Vorų Valdovas. Jis taip pat pasiūlė pakeisti draudimą naudotis mechanizmais į leidimą naudotis tam tikrais paprastais mechaniniais prietaisais. Aš jau padėkojau jūsų vardu Vorų Valdovui už jo geranoriškumą. Kokie tai bus prietaisai, nuspręs atskirai sudarytas komitetas, į kurį įeis visų suinteresuotų pusių atstovai.
Taigi belieka išspręsti tik paskutinę problemą - kaip pasielgti su pabėgusiuoju belaisviu Nialu. Vorai sutiko nuo šiol nebelaikyti jo belaisviu. Nialas yra laisvas žmogus ir gali pats spręsti tolesnį savo likimą. Aš išreiškiau norą leisti jam likti čia ir tarnauti vabalams. - Nialas pakėlė akis ir dėkingai linktelėjo. - Bet vorai kviečia Nialą grįžti į jų miestą ir tapti naujosios žmonių valdytojos sutuoktiniu. - Vaikinas pašnairavo į Merlju, kuri žiūrėjo į grindis, nesuprasdama keisto vabalų čirpimo. - Jeigu jis nuspręs priimti šį pasiūlymą, saugumas jam bus garantuotas atskiru Taikos Sutarties papildymu. Jeigu nuspręs išvykti, laisvė jam taip pat bus garantuota.
- Dėkoju, - pratarė Nialas.
Merlju pažvelgė į jį ir nusišypsojo.
Šeimininkas įsmeigė akis į Doginsą.
- Turi kokių nors klausimų ar pastabų?
- Ne, Šeimininke.
- Puiku. Rytoj iš ryto trys Tarybos nariai ir trys vorų miesto pasiuntiniai susitiks aptarti naująją Taikos Sutarties formuluotę. Jei norėsite dalyvauti aptarime, ateikite, aš leidžiu.
Doginsas atsidėkodamas nusilenkė; Nialas ir vėl pasekė jo pavyzdžiu. Šeimininko laikysena leido suprasti, kad pokalbis baigtas. Abu dar sykį išreiškė savo pagarbą ir apsisuko eiti. Voras budelis pasyviai stebėjo juos; žingsniuodamas link išėjimo, Nialas pajuto negrabias vorų pasiuntinio pastangas prasiskverbti į jo sąmonę. Po akimirkos jiedu su Doginsu jau buvo vieni koridoriuje.
Grįždami į viršutiniąją rotušės dalį bičiuliai nesišnekėjo; abu buvo pasinėrę į savo mintis. Vestibiulis buvo tuščias; lauke jau temo, baigėsi visi dienos darbai. Doginsas parodė į duris su užrašu: "Vyriausiasis sprogimų organizatorius".
- Užeikime į mano kabinetą.
Kambarys skendėjo prieblandoje; pro langą virš namų stogų dar matėsi paskutiniai saulėlydžio atšvaitai. Doginsas šleptelėjo į savo krėslą už rašomojo stalo, parodė į kitą krėslą Nialui. Kurį laiką sprogdintojas sėdėjo, įsmeigęs akis į rašomojo stalo paviršių ir caksėdamas liežuviu.
- Tu patenkintas? - paklausė Nialas.
- Kuo? - Doginsas tarsi pabudo iš sapno. - Kuo turėčiau būti patenkintas?
- Juk gavai, ko norėjai - leidimą skaityti ir rašyti, naudotis mechanizmais.
Doginsas niekinamai prunkštelėjo.
- Tai bent dosnumas! Visi vabalų tarnai ir taip moka skaityti bei rašyti. Be to, jie nepasakė, kad mes galime naudotis mechanizmais. Jie pasakė "tam tikrais mechaniniais prietaisais". Tikriausiai turėjo omenyje buitines svarstykles bei inkubatorius. O mes jau ir taip jais naudojamės - be vorų leidimo.
- Bet Taryba sutiko nenaikinti Pjautuvų.
Doginsas gūžtelėjo pečiais.
- O koks skirtumas? Atidavę Pjautuvus saugoti vabalams, mes niekada daugiau jų nebepamatysime.
- Tačiau jūs bent jau galėsite būti tikri, kad vorai neišdrįs jūsų užpulti.
Doginsas suirzęs numojo ranka.
- Tas tiesa. Bet kartu su Pjautuvais mes prarasime galimybę ko nors reikalauti. Taigi grįšime į pradinę padėtį. - Ir sprogdintojas sunkiai atsiduso.
- Ne visai taip. Turėdami leidimą skaityti knygas, jūs galėsite konstruoti mašinas ant popieriaus. Niekas negalės uždrausti jums šito. Galbūt kada nors patys sugalvosite, kaip pasigaminti Pjautuvus.
- Tuščia viltis. Pjautuvams pagaminti reikalinga visa branduolinė technologija. O vorai pasirūpins, kad mes taip toli nenueitume. - Doginsas vėl gūžtelėjo pečiais. - Na, gerai, gal verčiau grįžkime pas vyrus ir praneškime, ką sužinojome. - Jis jau pradėjo kilti nuo stalo, bet staiga vėl atsisėdo. - O tu? Ką tu dabar darysi?
- Nežinau.
- Kodėl tau nepriėmus vorų pasiūlymo? Jeigu tavo saugumą garantuos Taikos Sutartis, galėsi būti ramus dėl savo gyvybės. Be to, jei nepatiks, galėsi viską mesti ir iškeliauti.
Nialas papurtė galvą.
- Ne. Negaliu šito padaryti. Kazakas siūlė man beveik tą patį, bet aš atsisakiau.
- Kodėl? - Praktiškajam Doginsui Nialo požiūris tikriausiai atrodė neprotingas.
- Tu šito nesuprasi, nes niekada negyvenai dykumoje. Bet jei visą gyvenimą praleistum slapstydamasis po žeme, neklaustum kodėl. Aš nenoriu bičiuliautis su vorais. Aš netgi nenoriu mėginti bendradarbiauti su jais.
- Tai ko tu nori?
- Tikriausiai jų galo.
- Bet tai vargu ar įmanoma pasiekti.
- Gal ir tavo tiesa. Aš žinau tik tiek, kad kadaise pasaulį valdė žmonės, o dabar valdo vorai.
- Ir vabalai, - pridūrė Doginsas.
Nialas šyptelėjo.
- Taip, ir vabalai.
- Vadinasi, liksi su mumis?
Vaikinas papurtė galvą.
- Ne, ir šito negaliu sau leisti.
- Kodėl? - Šįsyk sprogdintojo balse pasigirdo suirzimo gaidelė.
- Todėl, kad ir tada toliau kovočiau prieš vorus. O elgdamasis taip, sulaužyčiau vabalams duotą žodį.
- Tai visgi ką tu ketini toliau veikti?
Nialas susimąstė.
- Grįšiu į dykumą.
- O ką ten darysi?
- Nežinau. Galbūt keliausiu ieškoti žmonių, panašių į mane - žmonių, kurie nekenčia vorų ir trokšta jų sunaikinimo. Kažkur turėtų būti ir daugiau tokių arsenalų, kokį mudu su tavimi radome vorų mieste. Galbūt mums netgi pavyktų rasti daugiau Pjautuvų.
Ūmai Doginsas energingai krestelėjo galvą.
- Betgi tai beprotybė!
Nialas nustebęs pažiūrėjo į jį.
- Kodėl?
- Todėl, kad aš sutinku su kiekvienu tavo žodžiu. Aš taip pat trokštu vorų sunaikinimo. Šito nori ir likusieji vaikinai - Milas, Ulikas, Manetas ir kiti. Nė vienas iš mūsų nejaučia didelio noro tarnauti vorams. Mes pernelyg toli nuėjome.
- O kaipgi Taikos Sutartis?
- Ji dar nepasirašyta, - burbtelėjo Doginsas.
- Tai ko, tavo manymu, mes turėtume imtis?
Sprogdintojas pažiūrėjo pro langą.
- Iš pradžių reikėtų... - Jis staiga nutilo per pusę žodžio ir apmirė.
Nialas taip pat pažvelgė pro langą smalsaudamas, kas sukėlė tokią bičiulio reakciją. Lauke buvo jau tamsu. Matėsi tik nykstanti oranžinė juosta ties horizontu ir gauruotas debesis, plaukiantis per ją.
Doginsas parodė į tą debesį.
- Štai tau ir atsakymas. - Jo balsas buvo neįprastai įtemptas.
- Nesuprantu.
- Vėjo kryptis pasikeitė. - Sprogdintojas stvėrė Nialą už alkūnės. - Eime laukan.
Vestibiulyje buvo taip tamsu, kad jiedviem teko apgraibomis ieškoti išėjimo. Didžiosios paradinės durys buvo užrakintos, ir jie išėjo iš pastato pro šonines duris. Vos tik bičiuliai ėmė lipti laiptais, atlėkęs vėjo gūsis įsisuko į jų tunikų skvernus.
Doginsas lyžtelėjęs iškėlė pirštą.
- Šiaurės vakarų vėjas. - Jis atsigręžė į Nialą. Sprogdintojo akys kažkaip keistai spindėjo - lyg iš susijaudinimo, lyg iš baimės. - Tau neatrodo, kad tai ženklas mums?
Nialui nespėjus atsakyti, prie jų per veją pribėgo Ulikas. Doginsas viena ranka apglėbė jaunuolį per pečius ir tyliai pratarė:
- Klausykis atidžiai. Noriu, kad perduotum mano nurodymą Kosminui ir Hasturui. Tegu paruošia tris balionus. Pasakyk jiems, kad reikės maisto ir vandens šešiems žmonėms. - Jis dirstelėjo per petį. - Ir dar pasakyk, kad mums reikės Pjautuvų.
Uliko akys nušvito džiaugsmu.
- Kada ketini išvykti?
- Kai tik visai sutems.
- Ar ne geriau būtų palaukti, kol patekės mėnulis?
- Ne. Nenoriu, kad mus pastebėtų.
Bičiuliai nužingsniavo atgal link Doginso namų. Nialą apėmė nerimastingas jaudulys; tačiau bent jau visos dvejonės ir būgštavimai išsisklaidė. Jis žinojo, kad jau nebeturi pasirinkimo.

Antra Dalis - „Delta“

Vabalų miesto šviesos sparčiai nyko apačioje. Per kelias akimirkas oreivius apgaubė tokia tiršta tamsa, kad Nialas nebegalėjo įžiūrėti net pakeltos prie veido rankos. Pradėjęs kilti balionas keliskart smarkiai trūktelėjo, nes visus tris balionus jungianti virvė įsitempė; bet paskui ji atsipalaidavo, ir balionas toliau kilo ramiai. Po penkių minučių nuščiuvo ir vėjo ūžimas: tokiame aukštyje vėjas nesutiko savo kelyje jokių kliūčių, todėl buvo begarsis. Be to, kadangi balionai dabar skrido bemaž tokiu pat greičiu, kokiu judėjo oras, susidarė įspūdis, kad vėjas nusilpo iki vos juntamo dvelkimo. Keistas tai buvo jausmas: kabi sau aklinoje tamsoje ir atrodo, kad visai nejudi, o iš tiesų leki trijų šimtų pėdų aukštyje virš žemės daugiau kaip trisdešimties mylių per valandą greičiu. Keliaudami tokiu greičiu, oreiviai turėjo pasiekti Deltą maždaug per keturias valandas.
Juoda tamsa palaipsniui prasisklaidė, virsdama pilka prieblanda, ir Nialas jau galėjo įžiūrėti Manetą, stovintį kitoje krepšio pusėje - ištiesęs rankas į šalis, jis laikėsi įsikibęs į baliono diržus. Iš pradžių Nialas pamanė, kad tai jo akys priprato prie tamsos, bet po minutėlės suprato, kad šviesa sklinda nuo vakarinio horizonto pusės, kur rausvi debesys atspindi besileidžiančią saulę. Vaikinas labai nustebo ir tik paskui susiprotėjo, kodėl taip yra: aukštis, į kurį pakilo balionas, praplėtė akiratį, leisdamas žvilgtelėti už planetos paviršiaus išgaubos. Saulėlydžio atšvaituose matėsi ir kiti du balionai, skriejantys maždaug tame pačiame aukštyje. Tas, kuriuo keliavo Doginsas bei Milas, buvo vos už penkiasdešimties jardų, ir virvė, jungianti jį su Nialo bei Maneto balionu, laisvai kabėjo. Doginsas parodė ranka į priekį ir kažką šūktelėjo, bet vėjas nunešė garsą šalin. Po dešimties minučių saulė vėl pasislėpė, ir keliautojai antrąsyk atsidūrė visiškoje tamsoje.
Tačiau bent jau pagrindas po kojomis buvo tvirtas: į krepšio dugną buvo įdėta didelė apvali medinė plokštė. Plokštės viduryje kėpsojo du dideli brezentiniai kelionmaišiai su maisto atsargomis, tvirtai pririšti prie baliono atramų - tam atvejui, jei vėjo gūsiai imtų blaškyti krepšį. Nialas laikė tarp kelių mažesnę rankinę, kurioje buvo Pjautuvas ir keliolika padegamųjų bombų. Ant medinių grindų patiestos antklodės buvo apdairiai užkištos už plokštės kraštų, kad neslankiotų. Kosminas ir Hasturas, atlikę beveik visus pasiruošimo darbus, pasirodė besą itin rūpestingi ir įžvalgus. Be to, reikia pripažinti, abu laikėsi vyriškai ir niekuo neišdavė savo nusivylimo, kai sužinojo, kad jiems teks likti namie.
Nialas buvo šiltai apsirengęs: Doginso šeimos moterys aprūpino vaikiną apsiaustu su kailiniu pamušalu, siekiančiu jam beveik iki kulkšnių. Jis avėjo batus - apavą, visiškai neįprastą dykumos gyventojui. Batai buvo brezentiniai, su storais guminiais padais ir iš pradžių atrodė neitin patogūs. Bet praleidęs pusvalandį balione, Nialas deramai įvertino naujojo apavo privalumą - juk tokiame aukštyje temperatūra buvo apie nulį.
Ūmai šviesos kibirkštis išplėšė iš tamsos Maneto veidą; barzdotasis stipruolis sėdėjo krepšio dugne ir mėgino įskelti ugnį skiltuvu. Akimirka, ir sausos drožlės užsiliepsnojo. Manetas pridegė nuo jų mažą aliejinę lempelę ir virpančios liepsnelės šviesoje žvilgtelėjo į savo kompasą. Nialas susigūžė šalia jo.
- Ar skrendame reikiama kryptimi?
Manetas linktelėjo.
- Kada pasirodys mėnulis?
- Nepasirodys. - Barzdočius dūrė pirštu virš galvos. - Dangų aptraukė debesys.
Nialas įsižiūrėjo aukštyn į juodumą; po kurio laiko pastebėjo kelias žvaigždeles, kurios tik mirktelėjo ir vėl išnyko.
- Ką dabar darysime? - paklausė jis.
- O ką mes galime daryti? Laukti ir tikėtis, - burbtelėjo Manetas ir užpūtė liepsnelę.
- Kodėl užgesinai?
- O jeigu balionas staiga apsivers? Neturime teisės rizikuoti. Šiaip ar taip, vis tiek nėra į ką žiūrėti.
- Gal pasikalbėkime su kitais?
- Galima. Aš pats viską padarysiu. Tu sėdėk čia, antraip dugnas pakryps.
Keliautojai ir ryšio palaikymo būdą buvo iš anksto apgalvoję. Visi trys balionai buvo aprišti viena virve, todėl norint priartinti balionus vieną prie kito, tereikėjo traukti virvę į save. Nialas iš krepšio trūkčiojimo suprato, kad kaip tik tai dabar ir daro Manetas. Po kelių minučių lengvas bumbtelėjimas pranešė, kad balionai susilietė. Vaikinas išgirdo Doginsą klausiant:
- Gal bent tu nutuoki, kur mes esame?
- Ne. Bet tikrai ne mažiau kaip už dešimties mylių nuo kranto. Mane neramina šitas debesis. Jeigu jis nenuslinks, galime laiku nepastebėti, kad jau skrendame virš sausumos.
- O tu įsitikinęs, kad mes dar ne virš sausumos?
- Tai nesunku patikrinti.
Sprendžiant iš garso, Manetas ėmė naršyti po savo rankinę: dusliai žvangtelėjo padegamosios bombos. Nialas atsargiai atsistojo ir pažvelgė per krepšio kraštą, laikydamasis už vieno iš diržų. Krepšys susiūbavo - tai Manetas sviedė granatą žemyn. Iš pradžių atrodė, kad nieko nebus; bet paskui toli apačioje plykstelėjo geltona ugnelė. Ji skaisčiai žėravo, smigdama žemyn, ir staiga ugnies atšvaitas atsispindėjo nuo jūros paviršiaus. Tą akimirką Nialas įžiūrėjo juodą vandenį ir baltas putotas bangas; paskui šviesa užgeso. Bet užteko ir kelių sekundžių, kad įsitikintum: visur aplinkui jūra. Pirmąsyk nuo tos minutės, kai įlipo į krepšį po balionu, Nialą apėmė baimė. Aklinoje tamsoje jis jautėsi pakankamai saugus. Tik dabar vaikinas pagaliau suvokė, kad jis kybo ore virš prarajos.
Vėl pasigirdo Doginso balsas:
- Galėtume pakilti virš debesų, bet tikriausiai nieko iš to nepešime. O kaip tu manai?
- Nėra prasmės, atsiliepė Manetas. - Vis tiek nepamatysime žemės. Belieka tik mėtyti žemyn padegamąsias bombas, kai atrodys, kad sausuma jau nebetoli. Kiek mes jų turime?
- Po tuziną kiekvienas.
- Puiku. Iš viso septyniasdešimt dvi - septyniasdešimt viena, nes vieną jau numečiau. Sakyčiau, daugiau negu pakankamai.
- Tokiu atveju galime ramiai užkąsti. Aš alkanas kaip vilkas.
Manetas paleido balionus jungiančią virvę ir atsisėdo ant krepšio dugno. Po minutėlės krepšys krestelėjo - tai virvė įsitempė.
Manetas dar sykį skiltuvu įžiebė ugnį ir uždegė aliejinę lempelę, kurią atsargiai laikė rankose, kol Nialas atsisėdo šalia ant grindų. Stipruolis barzdočius buvo mažiausiai penkiasdešimčia svarų sunkesnis už Nialą, todėl dugnas iškart pakrypo į jo pusę. Keliautojams teko gerokai pavargti, kol įsitaisė taip, kad bagažo svoris išlygino dugno pusiausvyrą. Davęs Nialui palaikyti lempelę, Manetas atrišo vieną iš brezentinių maišų ir ištraukė iš ten pintinėlę su maistu. Joje buvo duonos papločiai, medus, virta paukštiena, ožkos pieno sūris, obuoliai ir butelis auksaspalvio vyno. Valgydami vaikinai sėdėjo, sukryžiavę kojas po savimi; baliono keleiviams skirtojo krepšio sienos nebuvo pritaikytos žmogaus nugarai atremti, todėl išsigaubdavo, vos tik prie jų prisiliesdavai.
Užmerkęs akis, Nialas lengvai įsivaizdavo save, tūnantį oloje po dykumos paviršiumi. Sotus maistas ir vynas sukėlė malonų saugumo ir optimizmo jausmą. Vaikino jau nebejaudino tai, kad jis siūbuoja tuščioje erdvėje tūkstančio pėdų aukštyje virš jūros. Užtat jis labai aiškiai suvokė, kaip smarkiai pasikeitė pats; vaikas, gyvenęs dykumos oloje, priklausė tolimai jo gyvenimo epochai.
Akinantis šviesos blyksnis privertė Nialą atsitokėti. Pasirodo, Doginsas paleido žemyn dar vieną padegamąją bombą. Reginys, ugnies išplėštas iš tamsos, niekuo nesiskyrė nuo pirmojo: aplinkui vien bekraštė juoda jūra, boluojanti bangų keteromis. Keliautojai ištuštino vyno butelį, ir Manetas išmetė jį per bortą. Nialas pajuto nepaaiškinamą pasitenkinimą, kai įsivaizdavo, kaip tas butelis sminga žemyn per juodą tamsą. Paskui Manetas ir vėl užgesino aliejinę lempelę.
Netrukus po to pradėjo lyti. Nialas užsigobė kailinio apsiausto gobtuvą ir stipriai užtraukė jį virvele po smakru. Apdaras, pasiūtas iš gerai išdirbtos odos, visiškai nepraleido vandens. Tačiau lietaus lašų teškėjimas į gobtuvą išvaikė snaudulį. Ir tik tada Nialas suvokė, kaip pavojinga leisti sau atsipalaiduoti, pasidavus apgaulingam saugumo jausmui. Jeigu balionai neiškrypo iš kelio, jie turėtų būti mažiausiai pusiaukelėje į Deltą. Pasak Simeono, upių santaka yra maždaug už mylios nuo jūros kranto, einant į sausumos gilumą. Keliaudami tokiu greičiu, jie lengvai gali pralėkti tikslą ir nusileisti kur nors dykumoje kitoje Deltos pusėje...
Mėgindamas užgniaužti graužiantį nerimą, Nialas kyštelėjo ranką po tunika ir apgręžė minčių veidrodį. Mieguistumas kaipmat išsisklaidė. Iš pradžių atrodė, kad iš to nebus jokios naudos - Nialas tik ėmė aiškiau girdėti lietaus šnarėjimą ir jausti supimą. Paskui vaikino mintys nukrypo į porifidą, tūnantį viršuje, už kelių colių virš jo galvos. Ūmai Nialas aiškiai pajuto jo buvimą. Jis matė moliuską kaip blausios šviesos dėmę, apsuptą ilgų energijos gijų, tįstančių tolyn į tamsą. Šviesos dėmės centre, kur jungėsi visos tos gijos, ritmingai lyg širdis tvinkčiojo pulsas. Nukreipęs visą dėmesį į tą pulsą, Nialas tarytum tapo jo dalimi; susidarė keistas įspūdis, kad pulsas mėgina su juo susikalbėti. O paskui Nialas staiga pats tapo tuo pulsu. Jo paties žmogiška esybė nublanko ir nutolo, netgi ėmė atrodyti svetima, tarsi priklausytų kažkam kitam.
Netikėtai tamsa išnyko. Nialas žinojo, kad jis užsimerkęs. Tačiau atrodė, kad akys atmerktos. Jis tarytum plūduriavo raudonoje migloje, bet užteko tik įtempti pojūčius, kad išvystų viską aplinkui lyg ryškioje dienos šviesoje. Jis matė tirštą tamsių debesų apklotą virš galvos ir priešpilnį mėnulį, plūduriuojantį virš debesų. Matė, kaip toli apačioje kilnojasi putotos bangos. Dar viena pastanga leido matyti netgi kiaurai vandenį, ir Nialas išvydo jūros dugną: atstumas nuo vandens paviršiaus iki dugno buvo beveik lygus aukščiui virš jūros lygio, kuriame skrido balionai.
Jis jautė taip pat ir porifidus kituose dviejuose balionuose: moliuskų energijos gijos susipynė su gijomis, sklindančiomis nuo Nialo, susipynė ir pojūčiai. Dabar jis suprato, kodėl balionai skrenda tame pačiame aukštyje ir nesitranko vienas į kitą: porifidai jautė vienas kitą ir stengėsi išlaikyti tarpusavyje maždaug vienodą atstumą. Nialui atėjo į galvą, kad išskirdami ir įtraukdami į save tam tikrą dujų kiekį, moliuskai tikriausiai gali reguliuoti ne tik skrydžio aukštį, bet netgi ir kryptį.
Dabar, kai vaikino sąmonė susitapatino su porifidų sąmonėmis, jis visiškai liovėsi nerimavęs dėl savęs. Dingo ir nekantravimas. Atrodė, koks skirtumas, kur būti - ore ar ant žemės; Nialas jautė galįs amžinai taip sklandyti tarp jūros ir debesų. Jo žmogiškoji sąmonė, amžinai įsitempusi ir nerimstanti, nublanko lyg senas prisiminimas. Ramybė, kurioje dabar plūduriavo jo mintys bei jausmai, buvo panaši į snaudulį, nors iš tiesų jis būdravo.
Ir toliau likdamas šioje būsenoje, Nialas netrukus pastebėjo, kad energijos "gijos", tįstančios nuo porifido, iš tiesų yra trumpi žemo dažnio energijos pliūpsniai, atsispindintys nuo kiekvieno objekto, pasitaikančio jų kelyje, todėl ir "matomi" gijų pavidalu. Jis nustebo suvokęs, kad ir pats turi sugebėjimą "matyti" energijos gijas, tik kur kas prasčiau išvystytą. Skirtingai nuo porifidų, jam nereikėjo lavinti šio sugebėjimo, nes visada pasikliovė vien rega bei klausa. Tą patį galima buvo pasakyti ir apie Manetą, kuris dabar mieguistai spoksojo į tamsą. Apimtas nuobodulio, Manetas leido savo valiai atsipalaiduoti; ir todėl jo smegenys beveik nustojo spinduliavusios energijos gijas.
Būtent nuobodulys, ūmai suvokė Nialas, ir yra pagrindinė žmonių problema. Vos tik juos užvaldo nuobodulys, jie leidžia valiai atsipalaiduoti. Vorai niekuomet nedaro tokios elementarios klaidos. Todėl ir tapo pasaulio valdovais. Jie nežino, kas yra nuobodulys...
Doginsas išsiėmė iš kuprinės dar vieną padegamąjį sviedinį. Nialas stebėjo, kaip jis nuplėšė saugiklį šone ir sviedė granatą per bortą. Nialas žiūrėjo, kaip nedidelė žvaigždės pavidalo bombikė lekia per raudoną miglą ir staiga suskyla į dalis - šįsyk jis matė net išsilaksčiusias skeveldras. Pro sumerktus vokus sprogimas prasiskverbė kaip akinantis geltonos šviesos plykstelėjimas; o porifido pojūčiai užfiksavo bauginantį energijos pliūpsnį, sklindantį lyg garso bangos ir aidu atsiliepiantį Visatoje.
Bombos galima buvo ir nemesti: Nialas ir taip žinojo, kad kranto linija yra maždaug už dvidešimties mylių į pietus. O toliau plytėjo dykuma. Skrisdami dabartiniu kursu, jie pasiektų krantą maždaug už šešių mylių į rytus nuo Deltos. Net iš tokio nuotolio matėsi, kad krantas, link kurio artėjo keliautojai, tuščias ir nesvetingas, vien pelkėtos žemumos, už kelių mylių pereinančios į akmenuotą dykynę. Bet vakaruose, už kokių dešimties mylių, tęsėsi ilgas smėlėtas paplūdimys, saugomas natūralaus koralinių rifų ir kalkakmenio barjero. Tai ir buvo tas pats kranto ruožas, kuriame, anot Simeono, buvo patogiausia nusileisti.
Nialui netgi nereikėjo įsakinėti porifidui mintimis, kadangi moliusko sąmonė ir nervų sistema tebepriklausė jam pačiam. Lengvai tarsi plaukikas, keičiantis plaukimo kryptį, porifidas palengva ėmė sukti balioną aplinkui, kol nukreipė tiesiai į smėlio krantą. Nialą pribloškė šio iš pažiūros nesudėtingo proceso mechanika: porifidas tarytum visiškai ignoravo natūralią vėjo galią, bet tuo pačiu ja naudojosi. Nialas suvokė tik tiek, kad visa paslaptis slypi padaro nesugebėjime suprasti, jog jis pažeidžia gamtos dėsnius.
Vaikinas atsimerkė ir nustebo pamatęs, kad jau nebetamsu. Lietus liovėsi, iš už debesų pasirodė mėnulis. Nialas pasilenkė ir papurtė Manetą už peties. Barzdočius krūptelėjęs pabudo.
- Krantas nebetoli, - pranešė Nialas.
Manetas nerangiai pašoko ant kojų ir pažvelgė per krepšio kraštą.
- Nieko nematau.
- Tai todėl, kad iki sausumos dar dvidešimt mylių.
Manetas sustingo lyg statula, įsmeigęs akis į horizontą. Po penkių minučių jis sudėjo rankas apie burną ir šūktelėjo:
- Priekyje krantas! - Tada šypsodamasis iš pasitenkinimo atsigręžė į Nialą. - Skrendame tiksliai pagal kursą.
Įžiūrėjęs tamsius palmių kontūrus balto smėlio fone, Nialas įsakė porifidui pamažu leistis. Beveik visą laiką, kol balionai leidosi, mėnulis slėpėsi už baltų debesų. Kai nakties šviesulys vėl pasirodė, keliautojus nuo kranto skyrė vos mylia. Jie jau girdėjo, kaip ošia bangos, kaip riaumoja, duždamos į krantą. Purslai lėkė į krepšio vidų. Nialas apsilaižė lūpas: sūru. Po akimirkos į dugną tėškėsi aukšta banga. Krepšys susiūbavo, pakilo kiek aukščiau, pralėkė virš pakrantės ir čiuoždamas smėliu sustojo už dešimties jardų nuo tankiai suaugusių palmių. Balionas iškart pradėjo bliūkšti, leisdamasis keleiviams ant galvų. Nialas suskato kabarotis lauk, akimirkai užstrigo tarp raumeningų Maneto kojų ir staiga keturpėsčias išvirto ant minkšto smėlio.
Buvo neapsakomai gera vėl justi po kojomis tvirtą žemę ir žiūrėti, kaip bangos bejėgiškai plakasi į baltą smėlį, užuot tykojusios apačioje, kada gi galės tave praryti. Nialas patraukė pakrante link Milo su Doginsu; nutirpusias kojas gėlė, tačiau kiekvienas žingsnis per drėgną smėlį teikė nepakartojamą malonumą. Dar už penkiasdešimties jardų Simeonas ir Ulikas traukė žemyn savo balioną, įstrigusį tarp dviejų palmių.
Doginsas iš džiaugsmo netvėrė savame kailyje. Viena ranka apglėbęs Nialą per pečius ir prispaudęs prie savęs, kita parodė į mėnesienos užlietą pakrantę.
- Na, ką tu pasakysi? Tiesiai į dešimtuką! - Sprogdintojas patenkintas sukikeno. - Sakiau, kad pasiseks!
Jie užtruko apie pusvalandį, kol iškrovė balionus, o paskui sulankstė juos ir nutempė po medžiais. Milas už kokio šimto jardų aptiko akmenuotą tvenkinėlį, kur kaupėsi šaltinio vanduo. Jie suleido į vandenį porifidus ir iš paskos subėrė visą indą lervų. Ilgos kelionės metu vyrai netgi šiek tiek prisirišo prie dvokiančiųjų moliuskų.
Palmių juosta žymėjo pakrantės ruožo ribą. Kiek toliau matėsi viksvų prižėlusi smėlio įduba. Tenai jie nutempė savo bagažą ir rankines su Pjautuvais bei padegamosiomis granatomis. Milas ir Ulikas, įsikarščiavę iš susijaudinimo, norėjo užkurti laužą ir paruošti vakarienę, tačiau Simeonas patarė to nedaryti; laužo šviesa galėjo privilioti nepageidaujamus svečius iš Deltos gelmių. Tuo tarpu Nialas peiliu išsirausė smėlyje negilią duobę, tokią, kad būtų galima patogiai išsitiesti, tada išklojo ją metalizuotuoju apdaru, kurį gavo Baltajame bokšte. Pasidėjęs po galva sulankstytą antklodę, užsiklojo kita antklode, dar drėgna nuo lietaus. Nė vienas guolis iš lapų ar esparto žolės nebuvo toks patogus. Nepraėjus nė kelioms minutėms, Nialas jau kietai miegojo.
Kai jis vėl pramerkė akis, dangus jau pilkėjo, bet saulė dar nebuvo patekėjusi. Visų pirma jis užuodė kvapą, ypatingą Didžiosios Deltos kvapą. Tai nebuvo tiesiog pūvančių augalų dvokas. Čia, iš arti, galėjai justi ir kitą įsimaišiusį kvapą, sunkiai apibūdinamą žodžiais; jis kėlė asociaciją su drėgna juoda žeme ir baltais grybais. Nialas susikoncentravo ties kvapu, mėgindamas nusakyti, kas jį skleidžia, ir iškart pajuto požeminį virpesį. Nereikėjo net giliau atsipalaiduoti ir susikaupti. Čia, Deltos pakraštyje, vibracija buvo smarki ir aiški, primenanti kažkokio milžiniško žvėries alsavimą.
Vaikinas manė, kad visi jo bendrakeleiviai miega. Bet vos tik pasikėlė ant alkūnės, Simeonas pasisuko į jį ir nusišypsojo. Pasirodo, gydytojas taip pat jau kuris laikas nebemiegojo.
- Išalkai? - paklausė Simeonas pakuždomis, kad neprižadintų miegančiųjų.
- O, taip. - Nialas staiga suvokė iš tiesų esąs labai alkanas.
- Deltoje visada taip. - Senasis gydytojas nusimetė antklodę, atsistojo ir mostu paragino Nialą padaryti tą patį. - Eime, paieškosime ko nors pusryčiams.
Jis išsitraukė iš kelionmaišio ilgą peilį su plačiais ašmenimis, matyt, skirtą kirsti augalus, taip pat talpų brezentinį krepšį, nešiojamą per petį. Atsargiai apėję miegančius bičiulius, Nialas ir Simeonas patraukė link smėlio kopų grandinės, stūksančios kitoje įdubos pusėje. Greitai švito, ir Nialą tiesiog apstulbino neregėtai sodri augmenijos žaluma bei ryškios gėlių spalvos. Krūmų lapai žvilgėjo, tarytum aplieti perlamutriniais žaliais dažais, o raudonos, geltonos bei violetinės gėlės, vešliai augančios smėlingoje dirvoje, traukė akį lyg drėgnos gražuolių lūpos. Žavingas vaizdas, bet kažkodėl atgrasus.
Nuo kopų viršaus atsivėrė įspūdinga krašto panorama. Iš čia matėsi, kad Delta - tai pailga žemuma, plačiausioje vietoje maždaug penkiasdešimties mylių pločio, rytuose ir vakaruose apsupta kalvų. Šiuo metu beveik visas baseinas tebeskendėjo šešėlyje, nes saulė dar tik lindo iš už rytinio horizonto. Sidabriškas rūkas gaubė patį Deltos centrą, kur stūksojo neaukšta, mišku apaugusi kalva. Nialas įžiūrėjo dar ir upę, vinguriuojančią tarp vešlios žalios augmenijos. Šią ankstyvą ryto valandą Delta atrodė tokia saugi ir romantiška; tik tame specifiniame kvape slypėjo užuomina į grėsmę.
Nialas ir Simeonas nusileido į lomą, kurios šlaitai buvo apžėlę žvilgančių žalių augalų kilimu. Žvilgantieji žolynai, panašūs į peraugusius rėžtukus, vandens augalus, traškėjo po kojomis, skleisdami aitrų, bet malonų kvapą. Priešingoje lomos pusėje augo žemi krūmokšniai su širdiškais lapais; šakelės buvo apkibusios apvaliais vaisiais - geltonais su violetiniais dryžiais.
Simeonas parodė į krūmokšnius.
- Štai jų mes ir ieškome - kardiškieji krūmai.
- Jų vaisiai valgomi?
- Ne. Neskanūs.
Jie prisiartino prie vieno krūmo, kurio rasoti lapeliai žvilgėjo saulėje. Nialas jau siekė nusiskinti vaisių, bet Simeonas pačiupo jį už riešo.
- Palauk! Jei nori likti gyvas Deltoje, niekada nepaklusk pirmajam impulsui. Beveik visur, kur pažvelgsi, slypi vienokios ar kitokios žabangos.
Simeonas išsitraukė iš tunikos kišenės odinę pirštinę ir užmovė ją ant savo mačetės smaigalio. Tada pirštine palietė vieną krūmo vaisių. Ūmai krūmo gilumoje kažkas šmėkštelėjo - Nialas iš netikėtumo net atšoko; o paskui pamatė, kad pirštinė perverta ilgo juodo dyglio. Simeonas įgudusiu judesiu ištraukė mačetę iš pirštinės ir nukirto dyglį. Pirštinė nukrito jiems prie kojų. Gydytojas pakėlė ją ir ištraukė juodąjį dyglį. Jis buvo medinis, nepaprastai kietas ir aštrus kaip adata. Simeonas vėl užmovė pirštinę ant peilio ir šįsyk siektelėjo vaisiaus, kabančio ant apatinės šakos. Ir vėl iš krūmo tankmės iššokęs dyglys pervėrė pirštinę. Gydytojas vėl ištraukė mačetę ir čekštelėjo per spyglį. Jis pakartojo šią procedūrą dar tris kartus. Ketvirtą sykį dyglys neišlindo. Simeonas dar kartą atkišo peilį su pirštine, o kai krūmas ir vėl niekaip nesureagavo, ištiesė ranką ir nuraškė vaisių. Netrukus gydytojo rankinėje buvo jau pustuzinis tokių dryžuotų kamuoliukų.
- Matai? Augalas greitai mokosi. Atgal!
Nialas jau lenkėsi prie krūmo, mėgindamas įžiūrėti, iš kur lenda tie dygliai. Simeono perspėjimas privertė jį skubiai atitraukti galvą.
- Augalas jau žino, kad pulti ranką pavojinga, bet gali pamėginti išdurti tau akis.
- O ką jis daro su tais, kuriuos perduria? - pasidomėjo vaikinas.
- Įsitraukia į šakų tankmę ir leidžia supūti. O tada pamažu įsisavina šaknimis.
Nialas su pasibjaurėjimu nužvelgė iš pažiūros nekaltą krūmą.
- Sakyčiau, kažkaip... negarbinga.
- Bet suprantama. Kaip tu jaustumeisi, iki kelių įkastas į žemę ir negalėdamas pajudėti iš vietos?
Nialas parodė į sodriai žalius lapelius po kojomis, nuo kurių sklido aitrokas, vaistus primenantis kvapas.
- Ar ir šitas augalas pavojingas?
- Tik tada, jei ant jo užmigsi. Kvapas nuodingas. Panirsi į saldžius sapnus ir jau niekuomet nebeprabusi. Kaip štai tas nelaimingas padaras. - Simeonas parodė į kauburėlį, apžėlusį žvilgančiais lapeliais.
- Kas tai?
- Nežinau, gal tapyras. Jie kartais atklysta čionai iš drėgnojo miško.
Nialas pasilenkęs praskyrė lapelius ir apžiūrėjo kauburėlį iš arčiau. Dar matėsi keli kailio skuteliai, tačiau balkšvi augalų stiebeliai buvo suleidę šaknis į gyvūno lavoną, ir supuvusios liekanos beveik nesiskyrė nuo žemių.
- Vos tik padaras užmiega, - paaiškino Simeonas, - lapai mikliai padengia jį nuo galvos iki kojų. Jau po kelių valandų augalas pradeda ėsti auką, dažniausiai dar gyvą.
Jie pasuko atgal link stovyklos. Staiga Simeonas sustojo.
- O, štai šito man ir reikia.
Gydytojas nusivedė vaikiną prie krūmų, apsipylusių ryškiaspalviais žiedais. Priėjęs arčiau, Nialas suprato, kad Simeoną domina ne tie žydintys krūmai, o kreivas pilkas krūmokšnis su dygliuotais maždaug trijų colių skersmens vaisiais.
- Kas tai?
- Mes vadiname tiesiog protektoriumi.
- Jis pavojingas?
- Tik tada, jei nepastebėjęs įrioglini tiesiai į jį. Dygliai nuodingi - sukelia labai skausmingus patinimus.
Simeonas peiliu nukirto vieną vaisių; tas nukrito ant žolės lyg nukirsta galva. Užsimovęs pirštinę, senasis gydytojas atsargiai paėmė rutuliuką už dyglio. Tada, laikydamas jį prie pat žemės, ėmė kapoti dyglius - prie pat pagrindo arba bent jau viršūnėles. Baigęs darbą, įsimetė vaisių į rankinę ir ėmėsi kito, kol prisirinko gal pustuzinį.
- Sėkmingas rytas, - patenkintas pareiškė Simeonas. - Šie daikčiukai vertingesni už auksą.
- Kodėl?
- Jie atbaido vabzdžius.
Stovykloje visi tebemiegojo. Nialas ir Simeonas aplenkė daubelę ir patraukė link pakrantės. Jūra buvo neįtikėtinai rami, tik mažytės bangelės švelniai skalavo lygų smėlį. Kilo saulė, ir vandens paviršiumi nusidriekė žaižaruojantis auksinis takas.
- Ką dabar darysime? - paklausė Nialas.
- Reikėtų paieškoti šio bei to pusryčiams.
Jie pasuko prie tvenkinėlio, kur suleido porifidus; trys moliuskai bematant priplaukė prie kranto, pražioję burnas su kyšančiais rausvais liežuvėliais. Simeonas išsiėmė iš rankinės vieną geltoną vaisių, nulupo kietą žievę ir pasidėjęs ant plokščio akmens susmulkino į gabalėlius. Nialas stebėjo gydytoją kraipydamas galvą: abejojo, ar porifidams patiks vaisius. Bet vos tik Simeonas sumetė gabalėlius į vandenį, supuolę moliuskai kaipmat išgraibė juos pražiotomis burnomis, neliko nė trupinėlio. Nialas pakėlė nuo žemės žievelę, pauostė ir pasibjaurėjęs numetė atgal: tikrų tikriausias pašvinkusios mėsos dvokas.
- Porifidus masina ne tik kvapas, - paaiškino Simeonas. - Vaisiuje, sakyčiau, gausu aliejaus, kuriam tie gyvūnai negali atsispirti.
Paskui Nialas ir Simeonas nužingsniavo pakrante ten, kur dumbliais apžėlusios uolos nuožulniai leidosi į jūrą. Perlipę per šią natūralią akmenų užtvarą, jiedu išvydo apačioje gilų užutekį; vandens beveik nesimatė po raizgiais dumbliais, primenančiais žalią voratinklį. Akmenuotas įlankėlės dugnas buvo žemiau jūros lygio, todėl net ir atoslūgio metu vanduo neištekėdavo iš jos. Keliautojai susėdo ant aukšto kranto, kojomis mataruodami virš vandens, ir ėmė lupti geltonuosius vaisius. Paskui Simeonas sukapojo tuos vaisius stambiais kubeliais. Paėmęs vieną kubelį, taip suspaudė rankoje, kad aliejingos sultys ėmė lašėti į vandenį. Sunka, kaip ir pats vaisiaus minkštimas, buvo rausvai violetinio atspalvio. Išsunktą minkštimo gabalėlį gydytojas numetė į vandenį, ir jis lėtai nugrimzdo dugnan tarp jūros dumblių. Beveik tą pačią akimirką kitame įlankėlės krašte sujudėjo vanduo, blykstelėjo kažkas rausvas. Po sekundėlės neregėtas pusiau skaidrus padaras, daugiau kaip šešių colių ilgio, iššoko iš po uolos iškyšulio ir nėrė tarp dumblių, vydamasis vaisiaus gabalėlį. Nialas niekada gyvenime nematė krevečių, todėl nesuprato, jog šis egzempliorius buvo tiesiog milžiniškas. Iš įvairių užutekio vietų suplaukė visas tuntas tokių padarų. Bet visus aplenkė iš juodos povandeninės olos išniręs mažytis rudai žalias gyvis; jis žaibiškai pastvėrė vaisiaus gabalėlį ir vėl dingo savo slėptuvėje. Tuo tarpu Simeonas baigė smulkinti abu vaisius ir sumetė viską į vandenį; po minutėlės užutekis kirbėte kirbėjo krevečių, kovojančių dėl gardžių kąsnelių.
O Simeonas, apėjęs įlankėlę iš kitos pusės, su peiliu rankoje atsargiai įbrido į vandenį. Įsikarščiavusios krevetės net nepastebėjo, kaip gydytojas peiliu prismeigė vieną jų prie dugno ir išmetė į krantą. Mažiau kaip per penkias minutes jis prigaudė visą tuziną pusiau skaidrių gyvūnėlių. Nialas rinko juos, dar krutančius, ir metė į rankinę.
Simeonas jau iškėlė peilį virš ypač stambaus rūšies atstovo laukdamas, kada jis nugrims į dugną, kai Nialas pastebėjo kitame įlankėlės krante šmėkštelint kažką raudoną. Iš pradžių jis pamanė, kad tai dar viena krevetė, bet išvydęs į saulės šviesą kylančius čiuptuvėlius-ūsus suprato, kad tai stambus vėžiagyvis. Įspūdingi gabaritai akimirkai sulaikė padarą ties povandeninės olos landa. Simeonas iškart sureagavo į perspėjantį Nialo šūksnį ir tekinas nušlepsėjo per vandenį į seklesnį įlankėlės pakraštį. Milžiniškas omaras neįtikėtinai vikriai puolė iš paskos ir spėjo grybštelėti žnyplėmis gydytojo koją, Nialui traukiant bičiulį iš vandens.
Nialas nustėręs įsmeigė akis į pabaisą, kuri jau ropštėsi iš vandens; omaras jam priminė didžiulį skorpioną. Bet Simeonas nesutriko. Vos tik padaras išsigavo ant slidžių akmenų, gydytojas iškėlė peilį virš galvos ir iš visų jėgų smogė žemyn. Nukirsta letena nukrito prie Nialo kojų, mėšlungiškai sugniauždama žnyplėse akmenį, kuris suskilo lyg riešutas. Simeonas vėl užsimojo peiliu, šįsyk taikydamas užpuolikui į akis, bet omaras jau traukėsi. Garsiai pūkštelėjęs į vandenį, jis dingo dugne.
Tik tada Simeonas žvilgtelėjo žemyn į savo dešiniąją blauzdą. Plėštinė žaizda smarkiai kraujavo. Bet atidžiau apžiūrėjus paaiškėjo, kad žaizda ne tokia pavojinga, kaip atrodo. Žnyplės sugnybo minkštąją blauzdos dalį ir išplėšė odos rėžį, kuris dabar kabaliavo ant kojos, bet pažeidė tik viršutinius audinius. Apdairusis Simeonas buvo pasiruošęs tokiems nemaloniems netikėtumams. Jis išsiėmė iš kišenės tvarsčio ritinėlį ir mikliai apsivyniojo blauzdą. Tuo tarpu Nialas lyg užkerėtas spoksojo į nukirstąją omaro leteną, tebekaukšinčią žnyplėmis. Galūnė buvo beveik dviejų pėdų ilgio ir atrodė pakankamai galinga, kad be vargo nugnybtų žmogui koją. Kai letena pagaliau nustojo judėjusi, vaikinas kilstelėjo ją nuo žemės, suėmęs abejomis rankomis. Simeonas niūriai šyptelėjo.
- Mesk į krepšį. Bus pusryčiams.
Jis, aišku, juokavo: letena netilpo į rankinę, ir Nialui teko nešti ją rankose.
Dar už penkių šimtų jardų nuo stovyklos jie išvydo dūmus: vyrai jau užkūrė laužą. Dūmai stulpu kilo į dangų.
- Vėjas nurimo, - pareiškė Simeonas. - Taip ir maniau, kad nurims.
Jie sutiko Manetą, grįžtantį nuo šaltinio su katilėliu tyro vandens. Ulikas, įsilipęs į palmę, svaidė žemėn datulių kekes. Doginsas, vietoj staltiesės patiesęs ant žemės antklodę, raikė ilgą baltos duonos kepalą. Išvydęs krevetes, jis sukikeno ir pasitrynė delnus.
- Krevetės - mano mėgstamiausias patiekalas. Bet tokias dideles matau pirmąsyk gyvenime. - Ūmai sprogdintojo akys išsiplėtė iš nuostabos: jis pamatė, ką neša Nialas. - Šitai kojytei iškepti prireiks visos dienos!
Simeonas šyptelėjo.
- Kaip nors iškepsime.
Jie įmetė omaro leteną į patį laužo vidurį; po šarvu esantis vanduo iškart ėmė veržtis laukan, šnypšdamas ir burbuliuodamas. O krevetes sukišo į karštus pelenus laužo pakraščiuose ir dar pridengė degančiomis šakelėmis. Jos iškepė maždaug per pusvalandį. Iškrapštę mėsą iš apanglėjusių kiautų, keliautojai valgė ją su druska ir sviestu. Nusprendęs, kad nieko skanesnio jis gyvenime dar neragavo, Nialas lyg išbadėjęs sušveitė dvi krevetes. Po valandos, kai iš laužo beliko vien žarijos, vyrai šakomis išgrėbė omaro leteną iš ugnies, užrideno ant apkloto ir nutempė per smėlį į jūrą. Kiautas, atlaikęs ugnies karštį, suskilo, vos tik įmestas į šaltą vandenį. Nialui pavyko nuskelti gabalėlį kiauto, kad jūros vanduo, prasisunkęs į vidų, atvėsintų patiekalą. Kai letena atvėso tiek, jog buvo galima paimti į rankas, vyrai nunešė ją atgal į stovyklą, kur Simeonas akmeniu suskaldė kiautą ir atpjovė kiekvienam po porciją mėsos. Dabar Nialas pasigailėjo suvalgęs dvi krevetes: omaro mėsa buvo dar švelnesnė ir sultingesnė. Tačiau vaikinas neįstengė sudoroti nė pusės savo dalies. O Simeonas kiekvieną kąsnelį dėjosi į burną susikaupęs, nutaisęs ryžtingą miną; tikriausiai jautė neapsakomą malonumą kramtydamas galūnę, vos nenugnybusią galūnės jam pačiam.
Baigę valgyti, vyrai užgėrė pusryčius aromatingu žolelių nuoviru. Paskui Simeonas susirado plokščią akmenį ir ėmė skaldyti juo pilkus dygliuotuosius rutulėlius, kurių prisirinko su Nialu. Po neišvaizdžiu kevalu slypėjo minkštas baltas vaisius, kurio specifinis aitrus kvapas graužė akis. Visi vyrai gavo po vieną tokį vaisių ir turėjo išsirengę nuogai įsitrinti jo sultimis kūną nuo galvos iki kojų. Odą iškart ėmė peršėti, o jautresnėse vietose netgi deginti. Doginsas, išgirdęs patarimą įsitrinti ir pliką pakaušį, nepatenkintas susiraukė.
- Ar tai būtina?
- Būtina. Dar saulė nenusileis, jau dėkosi.
Doginsas gūžtelėjo pečiais, bet padarė, kas liepiama.
Pats Simeonas nusivyniojo tvarstį nuo blauzdos ir išspaudė baltas sultis tiesiai ant žaizdos, iš skausmo sukandęs dantis. Bet vos tik jis įtrynė sunkos likučius į perplėštą odą, o paskui atsargiai nušluostė ją žolės gniūžtele, kraujavimas iškart liovėsi, žaizda pabalo ir užsitraukė. Matyt, šių vaisių sultys pasižymėjo ypatinga gydomąja galia.
Manetas dirstelėjo į saulę, jau spėjusią aukštai užkopti.
- Na, ką, metas judėti?
Simeonas, dėdamasis ant žaizdos švarų tvarstį, papurtė galvą.
- Ne. Pirmoji pamoka, kurią privalote išmokti Deltoje: niekada neskubėkite. Paklausykite manęs. - Gydytojas apvedė bendražygius žvilgsniu. - Jums visiems būtų ne pro šalį sužinoti šiek tiek daugiau apie šią keistą vietą, taigi prisėskite minutėlei ir paklausykite. Jei norite ištrūkti iš čia gyvi, įsikalkite sau į galvas, kad augalas niekada neskuba. Augalui priklauso visas laikas pasaulyje. Todėl jei norite išgyventi Deltoje, mokykitės mąstyti kaip augalai.
Pasakysiu jums dar kai ką. Galbūt jūs ir nepatikėsite, bet augalai sugeba skaityti mintis. Tai reiškia, kad kai jūs jaučiatės pavargę ir pažeidžiami, augalai supranta, jog jūs pavargę ir pažeidžiami. Todėl Deltoje privalu įsiminti: mąstyti reikia atitinkamai. Jeigu šito neišmoksite, galite iš čia nebeišeiti.
- Bet mes juk turime Pjautuvus; argi jie neapsaugos mūsų nuo daugelio pavojų? - paklausė Milas.
- Galbūt. Bet prašau įsiminti, kad Delta - vieningas gyvas organizmas. Ji, kiek suprantu, neprieštarauja, kai naudojamės šitais, - gydytojas parodė į mačetę, - bet mėgindami prasiskinti kelią ugnimi, galime sulaukti smarkaus atkirčio. Aš negaliu pagrįsti savo žodžių, bet jaučiu, kad esu teisus. - Jis pažvelgė į Doginsą. - Šioje ypatingoje vietoje proto galia yra veiksmingesnė už ginklo galią.
- Tu apie Deltą išmanai daugiau už visus mus kartu sudėjus, - atsiliepė Doginsas. - Taigi tu ir sakyk, ką mums toliau daryti.
- Gerai. Visų pirma vėjo nėra, tad balionais pasinaudoti negalėsime. Tai reiškia, kad turėsime keliauti pėsčiomis. Delta yra maždaug septyniasdešimties mylių pločio. Tai, ko mes ieškome, slepiasi kažkur jos centre, o ten aš niekad nesu buvęs. Žinau tik tiek, kad toje vietoje susitinka abi upės. Bet aš patarčiau pasirinkti maršrutą, einantį per kalvas. Ten mažiau pavojų. Kuo aukščiau, tuo saugiau. Tūkstančio pėdų aukštyje vienintelę tikrą grėsmę kelia tik medis smaugikas.
- Niekada negirdėjau apie tokį medį, - nusistebėjo Manetas.
- Tu tikriausiai nieko negirdėjai apie daugumą Deltos medžių bei žolynų. Pusė jų, iš visko sprendžiant, yra visiškai naujos rūšys ir dar negavo vardų. Medis smaugikas labai panašus į kitą medį, kurį aš vadinu gyvatiškuoju gluosniu. Tas visas apkibęs samanotomis lianomis, kurios, sakyčiau, yra visiškai nepavojingos. O štai medžio smaugiko lianos tyko, kol kas nors ims brautis pro jas, o tada stveria auką lyg kokie čiuptuvai. Jos ne tokios samanotos kaip tikrosios lianos. Bet netrukus patys pamatysite skirtumą.
- O kaipgi upė? - paklausė Manetas. - Gal galėtume plaukti upe?
- Gal ir būtų įmanoma, nors ji pilna seklumų bei pelkėtų užutekių. Tačiau ten gausu didžiulių vandens skorpionų, kurie įstengtų apversti bet kokią valtį ar plaustą. Be to, paupiuose veisiasi plėšrūs laumžirgiai su tokiais nasrais, kad gali be vargo perkąsti žmogui ranką. Todėl, mano manymu, būtų saugiau laikytis arčiau kalvų.
- Beje, - kalbėjo toliau Simeonas, - reikia saugotis dar ir chameleoniškųjų krabų. Jie paprastai tyko pasislėpę po pelkinės orchidėjos lapais, o jų žnyplės dydžiu nenusileidžia toms, kurias mes ką tik suvalgėme.
- Aš tik norėčiau pasiūlyti dar vieną variantą... - neryžtingai pratarė Ulikas. - Ar ne geriau būtų palaukti reikiamos krypties vėjo ir skristi toliau balionais?
- Galima. - Simeonas pasisuko į Doginsą. - Tačiau didelė tikimybė, kad laukti teks kelias dienas ar net savaites.
Doginsas ryžtingai papurtė galvą.
- Ne. Geriau nereikia. Jei pernelyg ilgai čia užsibusime, galų gale sulauksime vorų paieškos būrio.
Simeonas linktelėjo.
- Sutinku. Vadinasi, belieka tik nuspręsti, ką iš provizijos pasiimsime su savimi. Visų atsargų nepanešime. Siūlau per daug neapsikrauti, kad galėtume žingsniuoti sparčiai.
Vyrai ištuštino kelionmaišius tiesiai ant žemės. Juose buvo gausu maisto atsargų, sandariai uždarytų medinėse statinaitėse, taip pat įvairiausių vaistų bei tvarstomosios medžiagos. Be to, kiekvienam teko po ilgaašmenę mačetę, nešiojamą prie diržo, po mažą, bet labai aštrų kirvuką, brezentinį kibirą bei lengvą kuprinę.
- Puiku, - pareiškė Doginsas. - Kiekvienas tegu pats nusprendžia, ką ir kiek nešis. Tačiau per daug neprisikraukite.
Nialas įsidėjo į kuprinę džiūvėsių ir šiek tiek duonos, indelį medaus, dėžę džiovintos mėsos ir butelį auksaspalvio vyno. Taip pat tvarsčius bei mažąjį kirvuką. Kailiu pamuštas apdaras, kuriuo jis vilkėjo kelionėje, Deltoje buvo per šiltas. Nialas nenoriai išsiskyrė su juo ir apsivilko kelioninę tuniką iš šiurkščios pilkos drobės. Į vieną kišenę įsikišo sustumiamąjį vamzdelį, į kitą - metalizuotąjį kombinezoną iš Baltojo bokšto, susuktą į lengvą ritinėlį.
Niekam nereikėjo aiškinti, kad palikti kelionmaišius ant žemės būtų neprotinga: kaipmat prisistatytų smalsūs gyvūnai. Todėl keliautojai rūpestingai užrišo maišus, o Ulikas, įsikabarojęs į aukšto medžio viršūnę, virve užtempė juos aukštyn ir pririšo prie kamieno. Sulankstytus balionus taip pat užkėlė ant apatinių šakų - kad nenupūstų smarkus vėjas ar nenuneštų aukšta potvynio banga.
Nialas išbėrė į tvenkinėlį su porifidais pilną indą lervų, ir moliuskai atsidėkojo tokios šleikščios smarvės pliūpsniu, kad vaikinas atšoko atatupstas; tokiu būdu porifidai tikriausiai norėjo išreikšti savo draugiškumą. Jūra atrodė tokia rami, o krantas toks tuščias ir taikus, kad buvo sunku patikėti, jog netrukus būrys įžengs į pavojingiausią vietą pasaulyje.
Saulė jau artėjo prie zenito, kai jie patraukė į kelią. Jau ir kaitra ėmė varginti. Užkopę paskui Simeoną į vieną iš smėlio kopų, vyrai stabtelėjo iš aukštai apžvelgti pagrindinius Deltos taškus; gydytojas paaiškino, kur kas yra. Net saulei pakilus virš galvos, centrinį baseiną tebegaubė rūko debesis, pro kurį galima buvo įžiūrėti abi upes, atvingiuojančias iš pietryčių ir iš pietvakarių; tačiau jų santakos vietą slėpė džiunglės. Žemą kalvą tarp upių taip pat dengė rūkas. Skaisčioje vidurdienio šviesoje centrinis baseinas margavo lopais - įvairiais žalios spalvos atspalviais. Mišku apaugusios kalvos, priešingai, buvo vientisos melsvai žalios spalvos.
Simeonas parodė į rytus.
- Bandysime nusigauti arčiau anos kalvų grandinės, kur medžiai ne taip tankiai suaugę. Ten vėsiau ir pavojų mažiau.
Manetas parodė į miškingus šlaitus vakaruose.
- Gal iš tos pusės būtų lengviau prieiti? ,
- Taip, bet tada turėtume kirsti upę, o aš visai nenusiteikęs veltui rizikuoti.
Keliautojai apėjo laukymę, kur augo kardiškieji krūmai - Simeonas paaiškino norįs išvengti į rėžiuką panašių žolynų, kurių narkotinis kvapas migdo. Bet nenuėję nė pusės mylios, jie atsidūrė priešais ištisą sodrių, žvilgančių lapelių kilimą, nusidriekusį iki pat miškingų pašlaičių. Nebuvo jokios išeities, kaip tik bristi per tą kilimą, nebent grįžti atgal savo pėdomis arba sukti šiaurėn jūros link, į viksvomis apžėlusias kopas.
- Manau, jei paskubėsime, galime surizikuoti, - pareiškė Simeonas. - Bet laikykimės arčiau šiaurinio pievos pakraščio. Jei kuris pajusite apimant snaudulį, iškart sakykite.
Pėdindami per vešlų gebenės spalvos žolynų kilimą, jie vis aiškiau juto aitrų vaistų kvapą; batai netrukus pasidengė baltomis putomis, kurios tryško iš lūžtančių augalų stiebelių. Nialas vis laukė, kada gi ims marinti miegas, todėl be galo nustebo, kai, visai priešingai, pajuto jaudinantį virpulį, sklindantį iš vidaus - gyvybinės energijos antplūdį. Kvapas buvo toks viliojantis, kad vaikinas vos atsispyrė pagundai kyštelėti pirštą į riebias lyg muilo putas ir paragauti.
Panašią savijautą sukeldavo staiga sustiprėjusi jausmų kontrolė - apsukęs minčių veidrodį į save, Nialas visada patirdavo tokį pat vidinį virpulį. Praskaidrėjęs protas aiškiau suvokė aplinką; kūnas trykšte tryško jėga, kuprinė su viršuje pririštu Pjautuvu jau nebevargino - jis net prakaituoti nustojo. Nialo bendražygiai tikriausiai jautėsi taip pat; Ulikas staiga tapo labai šnekus, niekaip negalėjo atsigrožėti gėlėmis, žydinčiomis tarp žvilgančiųjų lapelių.
Iki mišku apaugusių kalvų liko dar beveik mylia. Milas parodė skersai lauką tenai, kur medžiai atrodė retesni - toje vietoje buvo lyg ir kokia laukymė, galbūt aukštyn kylančio tako pradžia.
- Ar nebūtų protingiau pasukti tenai?
Nialo nuostabai, Simeonas sutiko.
- Taip. Manau, taip gerokai sutrumpinsime kelią.
Po penkių minučių keliautojai atsidūrė vidury netikrųjų rėžiukų jūros. Nialas ėmė giliai kvėpuoti, traukdamas į save svaigų lyg vynas orą; nuo jo, kaip ir nuo vyno, šiek tiek sukosi galva, o širdį pripildė džiugus jaudulys. Tas jausmas buvo toks malonus, kad vaikinas nusprendė patikrinti, ar nebūtų galima sustiprinti jį minčių veidrodžio pagalba. Jis kyštelėjo ranką po tunika ir apsuko medalioną išgaubtąja puse vidun.
Jam net kvapą užgniaužė, kai ūmus aštrus skausmas pervėrė pakaušį; puiki savijauta išgaravo taip pat staiga, kaip dingsta už debesies saulė. Kuprinės svoris tarsi padvigubėjo. Pirmoji Nialo mintis buvo atsukti medalioną atgal, bet jau keldamas ranką prie kaklo jis apsigalvojo. Kodėl minčių veidrodis suardė proto aiškumą ir savitvardą, užuot juos sustiprinęs? Kovodamas su galvos skausmu, Nialas pabandė susikaupti. Nuo to savijauta tik pablogėjo: jis ėmė dusti ir svaigti, kojos tarytum suakmenėjo. Nebeįstengdamas atsispirti pagundai, vaikinas kyštelėjo ranką po tunika ir jau ketino apsukti medalioną, kai staiga nepaaiškinamas užsispyrimo impulsas privertė jį sudvejoti. Kažkodėl pasirodė, kad šleikštulys tuoj pats praeis, reikia tik palaukti dar kelias sekundes. Nialas ryžtingai perkentėjo dusulį ir pykinimą, prisiminęs praeities patirtį: bet koks sunkumas pasiekęs kulminaciją ima nykti.
Viskas buvo taip, kaip jis ir tikėjosi. Galvos skausmas taip sustiprėjo, kad akys, atrodė, tuoj išlįs ant kaktos. O paskui staiga atslūgo, ir Nialui iškart palengvėjo. Tačiau kojos tebebuvo kaip švininės, kvėpuoti buvo dar sunku.
Ūmai Nialas suprato, kas gi čia vyksta, o supratęs dar labiau suglumo. Pasirodo, euforišką jaudulį sukėlė ne narkotinės netikrojo rėžiuko savybės, o paslaptingoji gyvybinė jėga, kurios buvo pritvinkusi Delta. Kažkokiu būdu žvilgantieji augalėliai kaupė ir perdavinėjo šią energiją, naudodamiesi šviesa, atsispindinčia nuo jų perlamutrinių lapelių. Dabar Nialas pastebėjo virš pievos žaižaruojančius energijos fontanus, tokius pat, kokius matė gėlyne po Doginso namo langu. Keliautojai kvėpuodami traukė šią energiją į save kartu su nuodinguoju augalo kvapu. Kadangi toji energija buvo kur kas galingesnė už kvapą, narkotikai žmonių neveikė. Bet kodėl augalas tyčia neutralizavo savo paties nuodų poveikį?
Atsakymas atėjo po kelių sekundžių. Ulikas, iki tol be perstojo malęs liežuviu, staiga sustojo ir sutrikęs apžvelgė bičiulius. Nespėjus Doginsui paklausti: "Kas nutiko?", vaikinas staiga išblyško kaip popierius ir susmuko ant žolės tiesiai draugams po kojomis. Nialas tučtuojau pasilenkė ir kilstelėjo jo galvą. Uliko veidas jau buvo išteptas baltomis putomis.
Likusieji taip pat atrodė išsekę, išblyškę. Pamatęs, kaip markstosi Doginsas, mėgindamas sufokusuoti žvilgsnį, Nialas suprato, kas nutiko. Tiesiog augalas ūmai liovėsi perdavinėjęs gyvybinės energijos pliūpsnius, palikdamas žmones narkotinių garų malonei.
Nialas nutraukė kuprinę Ulikui nuo pečių ir padavė ją Milui.
- Tu nešk kuprinę, o Pjautuvą atiduok Simeonui. - Tada mostu pasišaukė Manetą. - Padėk man pakelti Uliką - turėsime jį nešti.
Manetas taip pat buvo perbalęs, bet įstengė sukaupti savo nepaprastos fizinės jėgos likučius. Netaręs nė žodžio, jis pasilenkė, pakėlė Uliką už pažastų ir pastatė ant kojų, o tada užsivertė bejėgį bičiulio kūną ant galingo peties.
- Aš paimsiu tavo kuprinę.
Nutraukęs kuprinę Manetui nuo nugaros, Nialas pasikabino ją sau per petį, o Pjautuvą padavė Doginsui.
- Paskubėkime. Eime štai ten. - Jis parodė į artimiausius miško medžius.
Vyrai beveik tekini nuskubėjo į priekį, traiškydami po kojomis trapius stiebelius. Jie klupinėjo ir sverdėjo, o klastingieji augalai trukdė eiti, vis mėgino apsivyti apie kulkšnis. Nialui aptemo akyse, galva svaigo kaip girtuokliui, kuriam prasideda pagirios. Jėgas palaikė vienintelis tikslas: pasiekti miško pakraštį, pabėgti nuo kibių žolynų, kurių kvapas jau kėlė šleikštulį.
Netikėtai kojos nustojo kliuvusios už raizgių stiebų. Pasirodo, jis jau pėdino stangria velėna, ir iki miško pakraščio liko mažiau kaip šimtas jardų. Nialas nutrenkė kuprines ant žemės ir susmuko vietoje, galvą nuleidęs tarp kelių. Manetas numetė Uliką šalia jo, o pats kniūbsčias sudribo ant žolės. Paskutinis iš žvilgančių lapų jūros išbrido Doginsas; pasiekęs žolę, jis suklupo ir parkrito keturpėsčias. Paskui šiaip taip išsirangė iš po kuprinės, apsivertė ant nugaros ir liko gulėti paslikas, atmetęs rankas į šalis.
Keliautojai nejudėdami pratysojo gal dešimt minučių, bet paskui vidurdienio kaitra tapo nebepakenčiama. Nialas prisivertė atsikelti ir nusvirduliuoti į artimiausių medžių pavėsį. Netrukus prie jo prisidėjo ir likusieji; Uliką už pažastų atvilko Manetas. Nialas nusižiūrėjo neaukštą medelį, kurio kamieną dengė glotni sidabriška žievė, ir atsisėdo, nugara atsišliedamas į jį. Lapai virš galvos - žali ir raudoni, bemaž delno pločio - sušnarėjo lyg sujudinti vėjo. Nialas kurį laiką sėdėjo po medžiu, užmerkęs akis, o paskui ir vėl netikėtai pajuto palaimingą gaivumą - tarytum sėdėtų po fontano purslais. Vaikinas atmerkė akis ir pamatė, kad medis, kaip ir nuodingieji žolynai, trykšta gyvybinės energijos kibirkštimis.
O tai, jis jau žinojo, reiškė viena: šis medis pavojingas. Gaivinančiojo dušo paskirtis - kuo ilgiau užlaikyti auką po medžiu ir tikriausiai užmigdyti. Nialas iškart įsitempė ir ėmė atidžiai stebėti, kas vyksta aplinkui. Apatinės medžio šakos palengva leidosi link jo. Šiurpus reginys - tarytum stebėtum medžiojančio žvėries judesius. Tačiau Pjautuvas čia pat, ranka pasiekiamas, tad kodėl nepalaukus ir nepasižiūrėjus, kas bus toliau? Medžio šakos leidosi vis žemiau ir žemiau, kol galiausiai bemaž lietė žemę. Nialas atsidūrė žalioje palapinėje, beveik nepraleidžiančioje saulės šviesos. Ir tada pajuto, kaip glotni žievė, į kurią jis rėmėsi nugara, ėmė nežymiai virpėti, tarytum busdama iš miego. Žievės paviršius keitėsi tiesiog akyse: glotniame paviršiuje prasivėrė mažytės angelės. Po kelių sekundžių pasigirdo tylus šnypštimas, sakytum, kokios dujos išsiveržė, ir Nialas užuodė saldų aromatą, nuo kurio kūnu perbėgo malonus virpulys. Kvapas žadino plačių vešlių pievų ir tolimų kalvų vizijas. O paskui kūną apėmė palaimingas nuovargis, kilo pagunda išsitiesti ant žolės ir užmigti. Tačiau Nialas užuot atsigulęs skubiai atsikėlė ir keturiomis išropojo iš žaliosios palapinės, nesunkiai prasibrovęs pro apatines šakeles. Iš išorės medis dabar buvo panašus į mažą žalią namelį. Lapai tarsi sulipo vienas su kitu, sudarydami vientisą audinį; tokiu būdu augalas pasirūpino, kad narkotinės dujos neprasiveržtų laukan. Nialui bežiūrint, šakos palengva prasiskyrė ir lėtai pakilo nuo žemės. Po penkių minučių medis atrodė taip pat, kaip ir tada, kai Nialas po juo atsisėdo.
Jo bendražygiai drybsojo užsimerkę, tikriausiai snaudė, užmigdyti narkotinių garų. Medžių šakos virš jų galvų neatrodė grėsmingos. Ūmai Nialui šovė į galvą išganinga mintis. Pastvėręs Uliką už riešų, jis nutempė bičiulį po medžiu su sidabrine žieve, atrėmė nugara į kamieną, o pats atsisėdo šalia. Šakos suvirpėjo, ir po minutėlės gaivinantis gyvybinės energijos lietus pliūptelėjo žemyn ant abiejų vaikinų. Ulikas sujudėjo ir prasimerkė. Tada krestelėjo galvą ir palaimingai šypsodamasis pakėlė akis į Nialą.
- Kaip aš čionai patekau? - žvaliai paklausė jis.
- Manetas atnešė ant kupros.
- Tai šaunuolis! - Uliko balsas skambėjo visiškai normaliai. - Kas man nutiko?
Kol Nialas aiškino, medis skleidė migdomąsias dujas ir lėtai, be menkiausio garso lenkė šakas prie žemės. Ulikas taip dėmesingai klausėsi draugo pasakojimo, kad net nepastebėjo, kas vyksta virš galvos. Kai Nialas atkreipė jo dėmesį į tai, kad jiedu uždaryti žalioje palapinėje, Ulikas nustebęs apsidairė aplinkui.
- Ką čia tas medis sumanė?
- Tikriausiai suėsti mus. Jei nori, gali likti čia ir įsitikinti savo kailiu.
Jaunuoliai skubiai išropojo iš palapinės atgal į saulės šviesą. Nialas pastebėjo, kad Uliko skruostai vėl atgavę rausvumą, akys skaisčiai žvilga. Ir paties Nialo nuovargis galutinai išnyko; jis jautėsi taip, lyg ką tik pabudęs iš gaivinančio nakties miego.
Vaikinas nuėjęs pažadino Simeoną. Gydytojo veidas buvo papilkėjęs ir dėmėtas. Jis sudejavo, mėgindamas atsisėsti. Nialas parodė į medį.
- Ar žinai, koks tai medis?
- Ne. O kas? - Simeonas spoksojo į sidabrišką kamieną be jokio susidomėjimo.
Nialas papasakojo, kaip jis, o paskui ir Ulikas atsigaivino po klastinguoju medžiu.
- Ir nepajutai jokių blogų pasekmių?
- Jokių. Viskas bus gerai, jei išlįsi lauk, kol tas klastūnas nespėjo tavęs užmigdyti. Pats pamėgink.
Simeonas leidosi pastatomas ant kojų, bet vaikinams teko beveik nešte nešti nusilpusį gydytoją iki medžio. Nepraėjus nė minutei, juos užliejo gaivalinga gyvybinės energijos liūtis. Simeonas giliai atsiduso, ėmė kvėpuoti lygiai ir ramiai, galvą atrėmęs į kamieną. Kai šakos pasiekė žemę, jis jau kietai miegojo. Bet veidas atgavo įprastą spalvą.
Ulikas papurtė gydytoją už peties.
- Metas dingti iš čia!
Simeonas krūptelėjęs pabudo ir nenoriai išropojo paskui vaikinus iš žaliosios palapinės, o paskui nustėręs iš siaubo stebėjo, kaip šakos vėl lėtai pakilo į orą. Jų judėjimas, toks lėtas, kad beveik nepastebimas, iš tiesų hipnotizavo.
- Įdomu, ką jis daro su tais, kuriuos užmigdo? - paklausė Ulikas.
Simeonas pirštais suėmė šakos galiuką.
- Štai tau ir atsakymas.
Šakos galas buvo minkštas lyg guminis ir baigėsi stangriu gumulėliu. Bet Simeonui suspaudus gumulėlį, jis prasiskyrė, praverdamas mažytę apvalią burnelę.
- Šis medis tikrų tikriausias kraugerys. - Senasis gydytojas liūdnai palingavo galvą. - Kaip gaila, kad po tokia grožybe slypi tokia klasta.
- Kaipgi vadinasi šitas apgavikas?
Klausimą uždavė Manetas - jis sėdėjo ant žolės, parėmęs galvą rankomis.
- Kiek man žinoma, jis dar neturi pavadinimo.
- Jam geriausiai tiktų Judo medžio vardas, - pasiūlė Ulikas.
Simeonas niūriai šyptelėjo.
- Kaip ir daugumai Deltos augalų. - Jis pasilenkė ir papurtė tebemiegantį Doginsą. - Pabusk. Norime tau šį tą parodyti.
Manetas, Doginsas ir Milas susėdo po stebuklinguoju Judo medžiu atgauti jėgų, Simeonas ir Ulikas daug nesvarstydami taip pat prisidėjo prie jų. O Nialas stovėjo šone ir stebėjo savo bičiulius. Jam nesinorėjo dar sykį patirti tai, ką jau patyrė; tai būtų buvę tas pats, kas valgyti, kai jau nebejauti alkio. Paslaptingoji Deltos jėga galėjo pakelti žmogaus gyvybingumą tik iki tam tikro lygio; tas, kam šito buvo maža, privalėjo pats savimi pasirūpinti.
Saulė jau senokai praslinko zenito tašką; Nialo spėjimu, buvo maždaug trečia valanda po pietų. Vyrai jau kėlėsi kuprines ant pečių, kai Simeonas tarė:
- Prieš traukdami toliau turime galutinai apsispręsti. Jūs jau supratote, kokia yra Delta. Ar iš tiesų norite eiti toliau pėsčiomis? Ar nebūtų protingiau grįžti į stovyklą ir palaukus tinkamo vėjo keliauti balionais?
- Aš už tai, kad eitume toliau! - iškart atsiliepė Ulikas.
Simeonas, nekreipdamas dėmesio į jį, žiūrėjo į Doginsą. Sprogdintojas susiraukęs kramtė lūpą.
- Manai, kelyje galime susidurti su kuo nors, prieš ką net Pjautuvai bus bejėgiai? - paklausė jis.
Senasis gydytojas gūžtelėjo pečiais.
- Kas žino? - Jis pagalvojo ir po minutėlės pridūrė: - Bet tikriausiai ne.
- Puiku. Tada, manyčiau, galime žygiuoti toliau. - Doginsas apžvelgė vyrus. - Ką mano likusieji?
Manetas, Ulikas ir Milas atsiliepė vienu balsu:
- Eime toliau!
- Nialai?
- Mano manymu, reikėtų grįžti ir iškeliauti rytoj anksti ryte, - atsakė Nialas.
- Simeonai?
- Aš pritariu Nialui.
- Keturi prieš du, - paskaičiavo balsus Doginsas. - Taigi eime toliau.
Simeonas gūžtelėjo pečiais.
- Gerai. - Bet Nialas matė, kad toks bendražygių pasirinkimas gydytojui nepatiko.
Būrys patraukė takeliu, vedančiu aukštyn į kalvą; priekyje žingsniavo Doginsas ir Manetas. Nors dygliuoti pomiškio brūzgynai buvo tankiai sužėlę, medžiai augo pakankamai toli vienas nuo kito, ir keliautojams beveik neteko darbuotis mačetėmis. Kalva buvo stati, tačiau medžių pavėsyje kaitra ne itin vargino; o po geros valandos kopimo oras pastebimai atvėso. Nialą nustebino smarkiai pasikeitęs augalijos pobūdis. Pašlaitėje augo tiek įvairiausių rūšių, kad, atrodė, nė su žiburiu nerastum dviejų vienodų medžių. Vaikinas taip pat pastebėjo, kad medžiai tarytum jautė žmonių buvimą: keliautojams einant pro šalį, kamienai pastebimai krūptelėdavo, šakos sulinguodavo lyg supamos vėjo. Tačiau kuo aukščiau jie kopė, tuo mažiau augalų rūšių matė; užtat medžiai buvo stambesni ir aukštesni. Galiausiai miškas tapo panašus į įprastus miškus, išskyrus neįprastą medžių dydį: aplinkui stūksojo milžiniški išlakūs kamienai, viršūnėmis remiantys dangų.
Praėjus porai valandų po to, kai keliautojai paliko slėnį, takas išvedė juos į laukymę, iš kur atsivėrė vaizdas į vakarines kalvas. Jie atsidūrė kalvų grandinės viršuje; aukštuma tęsėsi tolyn dar mažiausiai tūkstantį pėdų. Takas, kuriuo jie atėjo, vingiavo pačia grandinės ketera; jį tikriausiai išmynė laukiniai žvėrys. Miškas šioje vietoje buvo retesnis. Truputį pailsėję, numalšinę troškulį siaurame upelyje, vyrai patraukė taku pirmyn. Daugiau kaip pusvalandį kelyje nepasitaikė nė vieno pavojingo augalo ar gyvūno. Kartais virš galvų imdavo sukti ratus stambūs moskitai ar mašalai, tačiau juos atbaidydavo sultys, kuriomis keliautojai išsitrynė kūnus.
- Ar nakčiai apsistosime čia, viršuje? - pasidomėjo Ulikas.
Doginsas linktelėjo.
- Tikriausiai.
- Gaila. O, kad taip čionai dar vieną Judo medį!
- Aukštumose jie neauga.
Būrys energingai nužygiavo dar kokį šimtą jardų; buvo malonu justi po kojomis lygią žemę. Tik staiga Ulikas šūktelėjo:
- Netiesa!
- Kas netiesa? - nesuprato Doginsas.
- Kad aukštumose neauga. Žiūrėk!
Ulikas parodė žemyn į rytinį keteros šlaitą. Lėkštoje pašlaitėje tarp medžių žaliavo sodri žolė, žydėjo skaisčiai mėlynos gėlelės, panašios į ramunes; o pačiame viduryje augo medis su sidabriška žieve ir plačiais lapais, tik stambesnis už tą pirmąjį. Ulikas pasisuko į Doginsą.
- Gal pamėginkime?
Matėsi, kad Doginsas nenori gaišti laiko. Bet po dviejų valandų kopimo į statų šlaitą visi jautėsi pavargę, kojų raumenis maudė. Todėl sprogdintojas neryžtingai truktelėjo pečiais.
- Kaip nori.
Džiaugsmingai sukikenęs, Ulikas numetė kuprinę ant žemės ir timptelėjo Nialą už tunikos krašto.
- Aš jus pasivysiu.
Tai, kas nutiko paskui, pribloškė visus. Ulikas bėgo per žolę link medžio kaip vaikas maudytis į upę. Lygioje vietovėje niekas neužstojo vaizdo penkiasdešimties jardų spinduliu. Tik staiga nuo žemės žaibiškai pakilo kažkas juodas ir prarijo Uliką. Pirmąją akimirką Nialas pamanė, kad tai kažkokia didžiulė juoda gėlė su piltuvo pavidalo žiedu. Bet paskui tas piltuvas suskilo į judrius čiuptuvus, kurie bematant apsivijo apie Uliko rankas bei kaklą, nepaisydami jo riksmų ir priešinimosi.
Pirmasis atsitokėjo Doginsas. Nusitraukęs Pjautuvą nuo kuprinės viršaus, jis nukreipė ginklą Uliko pusėn. Tačiau Simeonas staigiu judesiu spūstelėjo Pjautuvo vamzdį žemyn.
- Nešauk. Nužudysi Uliką.
Kraupus Uliko klyksmas nuščiuvo: juodas čiuptuvas apsivijo apie vaikino galvą, užčiaupdamas burną.
- Dėl Dievo, kas gi tai? - išlemeno Doginsas.
- Pilvakojis, urvinis moliuskas, - atsakė Simeonas, traukdamas iš makšties mačetę. - Jį galima užmušti, nukirtus šaknis.
Gydytojas paknopstomis nubėgo per pievą, lydymas Maneto. Dabar matėsi tik Uliko galva; kūną prarijo juodas kokonas, kurio apatinis galas dingo po žeme. Vaikinas vis dar blaškėsi, beviltiškai stengdamasis ištrūkti. Užsimojęs mačete, Manetas kirto per kokoną toje vietoje, kur jis lindo iš žemės. Pilvakojo oda buvo stangri lyg guma. Manetui ir Simeonui tebekapojant, siaubūnas pradėjo trauktis atgal į purią žemę. Vyrai neišdrįso kirsti dar sykį, bijodami pataikyti į Uliką. Nusviedęs į šalį mačetę, Manetas rankomis įsikibo į pilvakojį. Tas akimirksniu apsivijo čiuptuvais jo kaklą. Tas pats nutiko ir Simeonui, pabandžiusiam išlaisvinti Manetą. Pasirodo, pilvakojis turėjo devynias galybes čiuptuvų; jie lindo iš žemės vienas po kito - keli jau sugriebė Manetą už kojų.
Milas puolė pirmyn, nešinas savuoju Pjautuvu. Jis apibėgo čiuptuvų mišką, kur pašėlusiai grūmėsi Manetas bei Simeonas, ir rūpestingai nusitaikė į juodojo kokono pagrindą. Ryškioje saulės šviesoje Pjautuvo spindulys buvo beveik nematomas. Tačiau drėgna žemė sušnypštė, į orą pakilo garų debesis. Milas lėtai vedžiojo Pjautuvu į šalis. Ūmai kautynės nutrūko. Plėšrusis moliuskas nuvirto ant šono lyg didžiulė juoda gėlė, nusinešdamas su savimi Manetą ir Simeoną. Po minutėlės Manetas jau traukė Uliką ant žolės. Kokonas, nupjautas ties pagrindu, vilkosi iš paskos.
- Tu gyvas, Ulikai? - šūktelėjo Doginsas.
Vaikinas linktelėjo, užsikosėjo ir ėmė vemti.
Nialas priėjęs žvilgtelėjo žemyn į pilvakojo urvą. Ten mėšlungio tampoma tebesiblaškė žvilganti juoda bigė, primenanti milžinišką šliužą. Į nosį trenkė Deltai būdingas puvėsių dvokas. Viršutinioji urvinio moliusko dalis tebesirangė ant žolės, trykšdama žalsvomis gleivėmis, bet jau niekam nebegalėjo pakenkti.
Gal dešimt minučių pratysojęs paslikas ant žolės, Ulikas pagaliau atsigaivelėjo ir įstengė pats atsistoti. Jis šiaip taip nusvirduliavo iki Judo medžio, kur atsisėdo, nugara atsišliedamas į kamieną ir užmerkdamas akis. Tačiau po minutėlės atsimerkė.
- Nieko nejaučiu.
Nialas žvilgtelėjo aukštyn į šakas. Jos iš tiesų nė nekrustelėjo.
- Galbūt šiame aukštyje temperatūra pernelyg žema? - pakišo mintį Milas.
Simeonas papurtė galvą.
- Tokiu atveju medis čia neaugtų. Juk jis numirtų badu. - Jis priėjo ir atsisėdo šalia Uliko, tik staiga susiraukė iš pasišlykštėjimo. - Tau reikėtų gerai išsimaudyti, sūneli. - Netikėtai gydytojo veidas nušvito. - Na, žinoma! Viskas aišku! Medis nepuola tavęs, nes tu visas išsitepęs tos pabaisos gleivėmis.
- Ten apačioje yra upeliukas! - šūktelėjo Manetas.
Padedamas Milo, Ulikas nusverdėjo šlaitu žemyn, nusitempė drabužius ir pūkštelėjo į vandenį, siekiantį jam iki juosmens. O kai po penkių minučių išlipo į krantą, gavo iš Milo atsarginę tuniką; ji buvo ryškiai geltona ir pernelyg krito į akis, bet vis dėlto buvo geresnė už Uliko pilkąjį kelioninį apdarą, kuris jau ėmė kietėti, stingstant gleivėms. Kai vaikinas antrąsyk atsisėdo po Judo medžiu, šakos nežymiai suvirpėjo ir ėmė palengva leistis. Likusieji taip pat susėdo po medžiu, nugaromis atsirėmę į platų kamieną. Nialas ir vėl patyrė palaimingą gaivumą - tarytum sėdėtum po fontano purslais. Nuovargis ėmė sunktis iš kūno; pirmąją akimirką tai buvo netgi skausmingas pojūtis, bet jis tuoj išnyko. Užuodęs savotišką saldų migdančiųjų dujų kvapą, Nialas atsimerkė ir pamatė, kad šakos jau beveik liečia žemę. Jis papurtė Doginsą, sėdintį šalia.
- Metas lįsti iš čia, kol mūsų nesuėdė.
Keliautojai nenoriai išropojo iš žaliosios palapinės. Kelios šakos neryžtingai pabandė įsikabinti į juos, bet vyrai lengvai nubraukė jas šalin. Matyt, medis paprastai taip kietai užmigdydavo savo aukas, kad jos nebepajėgdavo priešintis.
Nialas nebejautė nuovargio, tačiau blauzdų raumenis maudė nuo ilgo kopimo.
- Ar jautiesi pakankamai stiprus, kad galėtum eiti toliau? - paklausė jis Uliko.
- Manau, kad taip, - atsakė tas, tačiau be didelio entuziazmo.
- Dar pora valandų, ir sutems, - tarė Simeonas. - Reikėtų pasiieškoti vietos nakvynei.
Vyrai užsimetė ant pečių kuprines ir patraukė toliau kalvų virtinės ketera. Sukrėsti susidūrimo su urviniu pilvakoju, visi atidžiai žiūrėjo į taką po kojomis. Gal už pusmylio Simeonas stabtelėjo ir parodė į žole apžėlusią laukymę šiek tiek žemiau tako.
- Štai ir dar vienas.
Iš pradžių niekas nesuprato, ką gydytojas turėjo omenyje. Paskui Nialas įžiūrėjo tarp žydrųjų ramunių tamsų netaisyklingos formos lopą.
- Tu įsitikinęs, kad tai jis?
- Žinoma. Žvilgtelėkite iš arčiau.
Vyrai atsargiai prisiartino prie lopo; Doginsas laikė rankose paruoštą Pjautuvą. Ūmai Nialą nukrėtė šiurpas: jis suprato esąs stebimas. Tai, kas iš pradžių atrodė tik balsvos dėmelės, iš tiesų buvo moliusko akys, kurios pastebimai siaurėjo, žmonėms artinantis.
Doginsas su pasišlykštėjimu nusispjovė.
- Tuoj aš jį nudobsiu!
Jam dar nebaigus sakinio, plonytis žydras spindulys, panašus į šviečiantį stiklinį strypelį, įsmigo į juodos žemės lopą. Pasigirdo garsus šnypštimas, tarsi kur dujos prasiveržė, ir juodas pilvakojis iššoko iš po žemių, mataruodamas čiuptuvais. Vyrai išsigandę atšoko. Puvimo smarvė trenkė į veidus lyg fizinis smūgis. Pjautuvo spindulys perpjovė kraupųjį padarą perpus, tačiau dvokas tik dar labiau sustiprėjo. Keliautojai beveik bėgte metėsi šalin, žiaukčiodami nuo šleikščios apdegusio šliužo smarvės.
- Sustokite! - ūmai riktelėjo Simeonas.
Visi sustojo.
- Mes pernelyg greitai einame, - paaiškino gydytojas. - O kas, jei vidury tako tykoja dar vienas toks gyvis? Skubėdami mes rizikuojame savo galvomis. - Jis pasisuko į Doginsą. - Beje, verčiau nežudykime be būtino reikalo.
Doginsas pripažino priekaišto pagrįstumą.
- Atsiprašau. Tiesiog pamaniau, žemelei palengvės, jei viena tokia bjaurastimi bus mažiau.
Simeonas tik gūžtelėjo pečiais.
- Tai tavo nuomonė. Ir jos negalima pavadinti teisinga, jei ji atima blaivų protą bei atsargumą. Eime toliau, tik neskubėdami, atidžiai žiūrėdami į kelią.
Pamažu dienos šviesa ėmė blaustis. Kai po pusvalandžio būrys priėjo dar vieną laukymę, saulė jau lietė vakarinių kalvų viršūnes.
Ulikas nugara atsišliejo į medį.
- Ar negalėtume sustoti? Aš labai pavargau.
Iš tiesų jis buvo šlapias nuo prakaito, veidas baltas kaip kreida.
Doginsas žvilgtelėjo į Simeoną.
- Ką tu pasakysi? Gal apsistokime čia?
Simeonas atidžiai nužvelgė laukymę.
- Taip, manau, čia saugu.
Vyrai lengviau atsikvėpę numetė kuprines ant žolės. Ulikas išsitiesė aukštielninkas ir užsimerkė; po minutėlės jis jau miegojo. Manetas nuėjo atnešti vandens, o Nialas ir Milas suskubo rinkti žagarus pomiškyje; abudu nešėsi su savimi Pjautuvus, tačiau jų neprireikė. Nialas aptiko žemuogių krūmelį; jos buvo dar ne visai prisirpusios, tačiau skanios. Po pusvalandžio, kai pradėjo tirštėti sutemos, keliautojai jau sėdėjo aplink laužą ir šveitė sočią vakarienę: omaro mėsą - Simeonas apdairiai surinko viską, kas liko nuo pusryčių, - ožkos sūrį, džiūvėsius su sviestu ir žemuoges. Visa tai užgėrė auksaspalviu vynu. Numalšinę alkį, jie nustojo jausti aplinkui nuolatinę grėsmę, ir išvyka į Deltą vėl ėmė atrodyti tik smagus jaudinantis nuotykis: būk pakankamai atsargus, ir viskas bus gerai. Tačiau kas kartą, pažvelgus į Uliką, kuris ir toliau kietai miegojo, Nialą apimdavo nerimas. Vaikino veidas buvo pernelyg blyškus, kvėpavimas vos žymus. Milas mėgino pažadinti jį, kad pavalgytų, tačiau Ulikas tik pramerkė akis, šyptelėjo ir papurtė galvą. Simeonas taip pat dažnai žvilgčiojo į miegančiojo veidą, ir Nialo širdį vis smarkiau gniaužė grėsmės nuojauta.
Kai visai sutemo, Manetas įmetė į laužą kelias stambesnes šakas; laukymę apšvietė plazdančios liepsnos. Nialas nusižiovavo ir ėmė sukti galvą, kaip čia garbingai šmurkštelėjus po antklode.
Staiga kažkas purptelėjęs išpuolė iš tamsos, trenkėsi Nialui į pakaušį ir įlėkė į laužą. Visi pašoko. Tai buvo ryškiaspalvis drugys beveik dviejų pėdų pločio sparnais. Apsvilintas liepsnos, jis įkrito į laužą ir ėmė taip pašėlusiai plakti sparnais, kad į orą pakilo žiežirbų ir pelenų stulpas. Pačiupęs sausą šaką, Manetas nubloškė drugį ant žemės, paskui pribaigė vienu smūgiu. Bet nespėjus jiems vėl susėsti aplink laužą, iš tamsos išnėrė dar du drugiai ir šovė tiesiai į ugnį. Vabzdžiai buvo tokie stambūs, kad išblaškė žėruojančias anglis po visą aikštelę. Tamsoje virš keliautojų galvų plakė sparnais ir daugiau vabzdžių. Bet iš laužo liko beveik vien plėnys, ir prigesusi šviesa drugių nebeviliojo. Ore tvyrojo dūmų ir degėsių kvapas - kelios žarijos nukritusios pradegino antklodes. Vyrai sugulė tamsoje ir dar kurį laiką tyliai šnekučiavosi - aptarinėjo rytdienos planus, spėliojo, kaip vorai ir vabalai sureagavo į jų dingimą. Nialas ir vėl pasitiesė ant žemės savo metalizuotąjį apdarą, pats susivyniojo į dvi antklodes, o atsarginę tuniką pasikišo po galva vietoj pagalvės. Pašnekesys palaipsniui nuščiuvo; kažkas tyliai užknarkė.
Nialas jau grimzdo į miegą, kai jį pažadino tylus Milo šnabždesys:
- Simeonai!
Niekas neatsakė; knarkė būtent Simeonas.
- Simeonai! - garsiau pakartojo Milas.
- Kas nutiko? - iš tamsos paklausė Doginsas.
- Atrodo, Ulikas nebegyvas.
Visi iškart sukilo. Manetas skiltuvu įžiebė ugnį. Tačiau Nialas, tamsoje uždėjęs ranką Ulikui ant kaktos, jau suprato, kad Milas teisus. Ulikas buvo atšalęs ir sustingęs. Liepsnelė apšvietė jo veidą, baltą lyg marmuras. Nialą užplūdo gailesčio ir skausmo banga.
- Bet nuo ko gi jis mirė? - nusistebėjo sutrikęs Simeonas. Blausioje deglo šviesoje jis ėmė apžiūrinėti Uliko rankas, paskui kojas. Kai liepsna suvirpo virš mirusiojo kelio, gydytojas šūktelėjo:
- Štai kur priežastis!
Dešinysis Uliko kelis buvo sutinęs ir pamėlynavęs. Apžiūrėjęs iš arčiau, Nialas įžvelgė patinimo vidury vos matomą įbrėžimą.
- Tas prakeiktas grybas tikriausiai dar ir geluonį turėjo. Mačiau, kad vaikinas šlubuoja...
Aklinoje tamsoje jie nieko negalėjo padaryti. Todėl tik pridengė Uliko kūną antklode ir pernešė arčiau žėruojančių anglių, tarsi šiluma būtų galėjusi jį atgaivinti. Tada ir vėl sugulė miegoti. Nieko negirdėdamas ir nematydamas Nialas visgi jautė, kad Milas verkia.
Nialas gulėjo, žvelgdamas aukštyn į juodą dangų. Visi miegai kažkur išgaravo. Pirmąkart nuo to laiko, kai būrys paliko vabalų miestą, jis paklausė savęs, o ką gi jie mėgina pasiekti. Draugo žūtis sukrėtė Nialą iki širdies gelmių. Markas, Jorgas, Kiprianas, dabar štai Ulikas. Visa jo esybė skausmingai krūpčiojo iš sielvarto ir apmaudo. Nėra prasmės sakyti sau, jog šie žmonės paaukojo gyvybes kovoje už kilnų tikslą. Jų mirtis atrodė tiesiog kvaila klaida.
Graužiamas vidinio nerimo, Nialas negalėjo ramiai gulėti. Norėjosi atsikelti ir pavaikštinėti aplinkui. Tačiau slampinėti po mišką tamsoje buvo pavojinga. Todėl vaikinas ryžtingai užgniaužė norą judėti ir sukaupęs valią prisivertė gulėti net nekrustelėdamas.
Tolumoje pasigirdo kažkokio nakties padaro riksmas, paskui šakų traškėjimas - masyvus kūnas brovėsi per pomiškį. Atsargiai iškišęs iš po antklodės ranką, Nialas įsitikino, kad Pjautuvas tebėra šalia. Užčiuopęs pirštais vietą, kur ginklo buožė jungėsi su vamzdžiu, vaikinas iškart pasijuto ramiau. Bet paskui prieš akis iškilo nemalonus vaizdas, iškart sutrikdęs ramybę: Doginsas, šaudantis į pilvakojį. Ir beveik tuoj pat paaiškėjo, kas gi jį vis dėlto trikdo. Pagaliau Nialas suprato, kodėl pirmąsyk paėmęs į rankas Pjautuvą, išgyveno tokį keistą pojūtį - džiaugsmą, sumišusį su gėda. Džiaugsmą sukėlė galios suvokimas. Bet toji galia buvo negarbinga.
Netikėta mintis iš pradžių sutrikdė vaikiną. Juk, šiaip ar taip, pilvakojis buvo kraupus, pavojingas padaras, ir kas galėjo kaltinti Doginsą už tai, kad nudobė jį? Antra vertus, nebuvo reikalo jį žudyti. Doginsas nužudė siaubūną, nes tas kėlė jam baimę ir pasišlykštėjimą. Nužudė, norėdamas atsikratyti savo baimės, užuot nugalėjęs ją valios pastangomis.
Sustumiamasis vamzdelis, įsirėmęs į šlaunį, priminė Nialui Baltąjį bokštą. Ir staiga jis vėl išgirdo Stygmasterio balsą; žodžiai nuskambėjo aiškiai ir garsiai, tarsi ištarti jo paties galvoje: "O kodėl tu manai, jog vorai verti sunaikinimo, o žmogus, išlikimo? Argi žmogus geresnis už vorus?"
Taigi Stygas tąsyk pataikė tiesiai į dešimtuką. Kokią teisę turi žmogus versti vorų valdžią? Istorija rodo, kad žmogus nesugeba būti pasaulio šeimininku. Nė vienas iš jo pasiekimų neatnešė jam laimės. Iki priverstinės evakuacijos iš Žemės į Kentauro Alfos sistemą žmogus jau pripažino savo pralaimėjimą.
Ar tai ir yra atsakymas į Stygo užduotą mįslę - į klausimą, kodėl jis negali padėti Nialui įveikti vorus? Išsigandusi šios minties, vaikino širdis nerimastingai susigniaužė. Tačiau kuo ilgiau jis galvojo, tuo įtikinamesnė atrodė pastaroji prielaida. Prisiminęs, kaip Doginsas varinėjo bejėges klijines museles, kol užvaikė mirtinai, Nialas nukaito iš gėdos ir apmaudo. Bet paskui prisiminė, kokį džiaugsmą pats patyrė, kai nukreipė Pjautuvą į vorus ir nuspaudė gaiduką, ir suprato, kad neturi jokios teisės laikyti save doresniu už kitus.
Baugios mintys sukėlė dar baugesnį pojūtį - tarytum čiuožtum atbulas nuo stataus šlaito. Nialas jautėsi sutrikęs ir bejėgis. Dar prieš kelias minutes jis nė kiek neabejojo dėl savo galutinio tikslo: padėti žmonėms ištrūkti iš vorų vergijos. O dabar staiga pats tas tikslas ėmė atrodyti labai abejotinas.
Kažkuris iš vyrų tyliai užknarkė - atrodo, Doginsas, - ir tas garsas kažkodėl nuramino Nialą; tikriausiai todėl, kad sugrąžino į tikrovę. Akimirką jam atrodė, kad visas šitas nevilties priepuolis tebuvo klaida, trumpas neryžtingumo blyksnis. Bet paskui mintys grįžo prie svarbiausio fakto: žmonės ne daugiau negu vorai tinka būti pasaulio šeimininkais. Ir Nialas vėl pasijuto slystąs žemyn atbulas.
Pirštai patys siektelėjo minčių veidrodžio, bet atsitraukė. Kam jis dabar reikalingas? Nialas nejautė nė menkiausio noro susikaupti. Paskui, tarsi mesdamas iššūkį užplūdusiai nevilčiai, jis vis dėlto apsuko medalioną kita puse. Stiprus smūgis supurtė smegenis iš vidaus, ir neviltis išsisklaidė. Vėl grįžo savitvarda ir galios pojūtis. Trumputė įžvalgos akimirka atnešė atsakymą į ramybės neduodantį klausimą. Žmonių civilizacija pralaimėjo, nes žmogus užvaldė materialųjį pasaulį, neįvaldęs savo paties sąmonės galių. Bet tai nereiškia, kad jis neturi teisės viešpatauti Žemėje. Juk vorai irgi nesugeba valdyti savo sąmonės - tai įrodo jų žiaurumas bei kvailumas, taip pat didžiavimasis savo valios pranašumu ir nuolatinis jos demonstravimas. O žmogui bent jau užtenka proto suvokti, kad jis dar nėra tobulas. Ir bent jau šiuo atžvilgiu žmones galima laikyti geresniais už vorus...
Dangus virš Nialo galvos prašviesėjo, tamsmėlynės tuštumos fone išryškėjo juodi medžių viršūnių kontūrai. Iš už miško kilo mėnulis. Paties naktinio šviesulio dar nesimatė, tačiau blyškią jo šviesą atspindėjo praplaukiantis debesėlis. Nialas pajuto, kad ir jo vidinį pasaulį užlieja šviesa. Jos šaltinis tebebuvo nematomas, bet suvokimas, kad jis ten yra, atnešė ramybę ir palengvėjimą.

Vos tik pradėjęs busti, Nialas pajuto Deltos vibraciją. Dabar ji nebepriminė milžiniško žvėries alsavimo; veikiau buvo panaši į tolimą didžiulės mašinos vibravimą.
Rytuose dangus virš medžių viršūnių pilkėjo, nors miške tebetvyrojo tamsa. O pelkėtas žemumas už miško tikriausiai jau užliejo tekanti saulė. Suintensyvėjusi paslaptingosios jėgos vibracija, suprato Nialas, buvo atsakas tekančiai saulei. Mintis sudomino Nialą. Jeigu jėga auštant atsiliepia į saulės šviesą, vadinasi, ji bunda iš miego lyg koks milžiniškas augalas ar gyvūnas...
Kadangi jis tebeplūduriavo miglotoje būsenoje tarp miego ir būdravimo, buvo nesunku pasinerti į gilesniojo sąmoningumo ramybę. Vos tik taip padaręs, Nialas pradėjo suvokti aplinkui stūksančių medžių milžinų sielas - medžiai taip pat budo, pažadinti saulėtekio. Ir tada vaikinas suprato, kodėl jie tokie aukšti. Požeminė jėga veikė blausų, mieguistą augalų sąmoningumą, skatindama juos siekti didingesnių tikslų. Bet kadangi temperatūra čia, kalnuose, buvo pernelyg žema aukštesnio sąmoningumo puoselėjimui, medžiams beliko nukreipti savo pastangas aukštyn į dangų.
Vibracija smelkėsi kiaurai Nialą, iššaukdama ypatingą žvalumo pojūtį. Tačiau vaikinas nejautė noro patirti visą jos galią: tai reikštų savanoriškai nusileisti į žemesnį intelekto lygį. Žmonija savo evoliucijoje jau perėjo į aukštesnių, subtilesnių vibracijų lygį, ir nors kūnas vis dar atsiliepė į gaivinantį čionykštės energijos srautą, tačiau protui ši energija atrodė nepatenkinama, netgi vulgari. Ir vis dėlto paslaptingoji Deltos jėga teikė drąsos ir stiprybės, leisdama suprasti, kad žmogus, pasirodo, gali pats reguliuoti savo sąmonės vibracijas.
Kiti būrio vyrai tebemiegojo. Nialas pasiėmė savo Pjautuvą, nuėjo prie šlaito krašto ir atsargiai nulipo žemyn, kur sroveno upeliukas. Šioje vietoje vanduo siekė vos iki kelių. Vaikinas nusivilko tuniką ir atsisėdo tėkmės viduryje. Sielą vėl užliejo begalinė palaima - tokia, kokią patiria dykumos gyventojas, regėdamas aplinkui gausybę vandens. Žvelgdamas žemyn į skaidrų vandenį, kuriame atsispindėjo blykštantis dangus, Nialas staiga aiškiai pasijuto vėl sėdįs sekliajame upelyje skruzdžių šalyje. Iliuzija truko vos akimirką, tačiau pripildė jo esybę tyriausio džiaugsmo. Semdamas vandenį rieškučiomis ir liedamas sau ant pečių bei krūtinės, vaikinas netikėtai suvokė, iš kur sklinda tas džiaugsmas. Viduje tarytum kokios durys prasivėrė, atverdamos jo žvilgsniui bekraštę stebuklų šalį. Tą akimirką Nialas suprato, kodėl Deltos vibracija, plaukdama pro jį, jo neveikė. Ogi todėl, kad jis savyje saugojo bedugnį džiaugsmo šaltinį, džiaugsmo, kurio intensyvumas gerokai pranoko Deltos požeminės jėgos intensyvumą. Žmogaus gyvenimas, kitaip negu medžių, nebuvo apribotas esamojo momento; kiekvienas kada nors jo patirtas džiaugsmas buvo rūpestingai saugomas toje vidinėje stebuklų šalyje ir tik laukė, kada galės ištrūkti, pasirodyti visu ryškumu. Taip Nialas suvokė, kad žmonės, skirtingai nuo augalų ir gyvūnų, yra laiko šeimininkai, o ne vergai.
Jis užsitempė tuniką ant drėgno kūno, tačiau šaltis jo nebaugino. Tiesą sakant, jausti šiokį tokį nepatogumą buvo netgi smagu ir įdomu. Grįždamas atgal į stovyklą, Nialas nešėsi Pjautuvą vamzdžiu žemyn, laikydamas už gaiduko saugiklio. Nuojauta sakė, kad šioje sąmonės būsenoje jo gyvybė nepriklauso nuo banalaus nelaimingo atsitiktinumo.
Simeonas buvo jau pakirdęs, užsiuvinėjo į antklodę Uliko kūną. Manetas prasimerkė, apsižvalgė aplinkui, šypsodamasis plačia, geraširdiška šypsena, ir nusižiovavo.
- Čia visada jautiesi alkanas kaip vilkas. Galėčiau vienas sudoroti keptą kupranugarį.
- Neturime laiko ką nors kepti, - atsiliepė Simeonas. - Priešaky sunki diena. Ar moki laipioti į medžius?
Manetas neryžtingai žvilgtelėjo aukštyn į šimto pėdų aukščio kolonas, stūksančias virš keleivių galvų.
- Gal ir sugebėčiau. O kas?
- Manau, turėtume pririšti Uliką prie medžio kamieno, užuot užkąsdami į žemę. Šioje žemėje kūnas neilgai teišgulės. Bet jei paliksime medyje, galbūt grįždami galėsime jį pasiimti, palaidoti vargšą tėvynėje.
Pažadintas jų balsų, Milas atsisėdo, atmetė šalin antklodes. Atrodė išblyškęs ir pavargęs; matėsi, kad blogai miegojo. Jis uždėjo delną Ulikui ant skruosto.
- Jis tikrai miręs?
- Tikrų tikriausiai. Kietas kaip medis.
Milas žvelgė į savo mirusį bičiulį, bet suakmenėjusiame veide nevirptelėjo nė vienas raumuo; tikriausiai pernakt išverkė visus jausmus.
Jie papusryčiavo džiovinta mėsa su duona, užsigerdami šaltu upelio vandeniu. Nebuvo kada kurti laužą. Visi skubėjo pavalgyti kuo greičiau, tarsi juos kas ginė. Milas baigė pirmas ir nuėjęs atsinešė iš kuprinės plonos virvės ritinį. Tada prie vieno virvės galo pririšo sunkų apanglėjusi medgalį iš laužo ir užsimojęs sviedė nuodėgulį į apatinę medžio šaką - to medžio kamienas buvo platesnis už tuziną vyrų, kartu sudėtų. Medgalys nukrito, nekliudęs šakos, ir vos nepataikė Milui į galvą. Manetas pakėlė nuodėgulį nuo žemės ir paleido aukštyn: šįsyk jis perlėkė per šaką ir nukrito kitoje pusėje. Virvės ilgis buvo daugiau negu pakankamas. Įsikibęs į abi jos puses stipriomis rankomis, Manetas ėmė sliuogti aukštyn, kol pasiekė šaką, tada užsikabarojo ant jos. Draugų padedamas, užtempė į viršų Uliko kūną, įsiūtą įkapėsna, ir laisvuoju virvės galu tvirtai pririšo prie šakos. Baigęs nusliuogė žemėn. Vyrai kurį laiką pastovėjo, tylomis žvelgdami aukštyn, mintyse atsisveikindami su Uliku. Paskui Doginsas, taip ir neištaręs nė žodžio, apsisuko ir pirmas nužingsniavo link tako.
Dvi valandas keliautojai ėjo kalvų grandinės ketera, kol nusileido į miškingą lomą, palaipsniui pereinančią į slėnį. Iš šios vietos gerai matėsi apačioje plytintis centrinis Deltos baseinas, skendintis gelsvai žaliose džiunglėse; pačiame džiunglių viduryje žvilgėjo upė. Maždaug už dešimties mylių į pietus ji susiliejo su kita upe; ten iš pelkėtos žemumos lyg koks neregėtas gigantiškas paminklas kilo mišku apaugusi kalva. Iš tolo atrodė, kad kalvos viršūnę vainikuoja lyg ir koks bokštas.
Dabar keliautojams teko rinktis: leistis skersai slėnį žemyn į džiungles ar sukti slėnio pakraščiu, toliau žingsniuojant aukštuma, kuria iki šiol ėjo. Kadangi jie buvo iš anksto susitarę pirmiausia nusigauti iki upių santakos, tai atrodė, kad bus protingiausia laikytis pradinio kurso ir eiti keteros viršumi; niekam nesinorėjo leistis į žemumą, kol dar galima to išvengti. Tad atsigaivinę srauniame upelyje, srovenančiame žemyn į slėnį, vyrai perbrido jį ir ėmė kopti žolėtu šlaitu link artimiausios properšos tarp medžių.
Dar nepasiekęs keteros viršaus Nialas atkreipė dėmesį, kad augmenijos pobūdis pasikeitė. Žolė buvo vešlesnė ir sodresnė negu anoje upelio pusėje. Sykį netyčia suklupęs ir įsirėmęs į žemę abejomis rankomis, vaikinas net apmirė iš nuostabos: žolė tarytum gyva sukrutėjo po jo delnais ir šastelėjo toliau nuo jo. Sugniaužus rankoje storus drėgnus stiebelius, susidarė įspūdis, kad laikai saujoje kuokštą žalių čiuptuvėlių. Nialas pamėgino išrauti vieną žolelę, bet toji tvirtai laikėsi įsikibusi į žemę.
Artėdami prie miško jie įsitikino, kad pasikeitė ir medžiai. Jie tebebuvo milžiniški, bet nebesmigo į dangų išlakiomis kolonomis. Tai buvo jau ne giria, o tropikų miškas. Medžių kamienai buvo juodi, dauguma pasidengę žvynais lyg reptilijos. Kiti buvo platūs ties pagrindu, bet žymiai siauresni ties apatinėmis šakomis, be to, dar ir persisukę - tarytum koks milžinas kadaise bandė išsukti juos iš žemės, pastvėręs už viršūnių. Šie medžiai buvo neabejotinai gyvesni už tuos, kurie augo girioje kitoje slėnio pusėje. Atrodė, kad jų šaknys taip ir taikosi ištrūkti iš žemės. Kai kurie iš jų priminė Nialui susigūžusius vorus. Žengdamas pro juos, vaikinas iškart pasijuto stebimas, tarsi nematomos akys sektų jį iš šakų tankmės.
Žemę po kojomis dengė krūmokšniai ir vijokliniai augalai, tarp kurių žydėjo egzotiškos gėlės. Doginsas įtariai nužvelgė pomiškį ir paklausė Simeono:
- Jis tikrai saugus?
- Šiame aukštyje saugus. Čia auga tik vienas iš tiesų pavojingas augalas. - Gydytojas parodė į kitą laukymės pakraštį, kur virš gyvatiškai susirangiusių ataugų žydėjo nepaprastai patraukli rausva gėlė. Paskui atsigręžė į Manetą. - Paskolink man savo mačetę.
Jis perėjo laukymę, laikydamas po mačetę kiekvienoje rankoje, ir prisiartino prie gėlės, kurios žiedas buvo maždaug dviejų pėdų skersmens. Neįprastos formos žiedlapiai galėjo atstoti bures nedidelei valčiai, bet šiaip atrodė visiškai nekenksmingi. Simeonas ištiesė kairiąją ranką ir mačetės galu palietė žiedą. Žiedlapiai akimirksniu susivėrė ir išplėšė mačetę gydytojui iš rankos. Tas užsimojęs iš visų jėgų kirto kita mačete per platų žalią stiebą, ant kurio laikėsi žiedas. Begalvis stiebas susivijo lyg gyvatė, trykšdamas raudonu skysčiu, kurio panašumas į kraują tiesiog apstulbino Nialą. O rausvasis žiedas nepaleisdamas mačetės nukrito ant vijoklių krūvos ties stiebo pagrindu. Simeonas pasilenkė ir stvėrė savo ginklą už rankenos, bet žaibiškai išsivynioję vijokliai įsikibo jam į riešą bei ranką. Švaistydamasis į visas puses mačete dešiniojoje rankoje, gydytojas sugebėjo nukirsti daugumą ataugų; bet staiga iš po gėlės pagrindo išniro didžiulis Maneto dilbio storio vijoklis ir apsisuko apie Simeono kulkšnį. "Padėkite!" - atsigręžęs suriko gydytojas. O paskui staiga prarado pusiausvyrą ir nukrito ant žemės. Storoji atauga ėmė tempti šaukiantį Simeoną į augalo tankmę.
Akimirksniu prišokę vyrai suskato kapoti ataugas. Nialas pastebėjo, kad begalvis stiebas taip pat kėsinasi į gydytoją - įsikibęs į pažastį mėgina įsitempti į plačių lapų tankmę; Nialas vienu kirčiu nukirto plėšrųjį stiebą. Bet jie plūkėsi dar penkias minutes, kol pagaliau išlaisvino bičiulį. Simeonas atsistojo nuo žemės, sunkiai gaudydamas kvapą, ir niūriai šypsodamasis nužvelgė apkapotą augalą.
- Tebūnie tai jums dar viena pamoka, kad Deltoje negalima pernelyg pasitikėti savimi. Kai paskutinį kartą buvau čia, maždaug prieš penkerius metus, su šitais prakeiktais augalais bet kas galėjo susidoroti. Dabar jie daug pavojingesni. Tai reiškia, kad jie visą tą laiką tobulėjo. - Simeonas apsidairė aplinkui. - Deltoje niekas neišlieka nepakitęs.
Delnu nusibraukęs nuo skruosto į kraują panašias augalo sultis, gydytojas įdėmiai pažvelgė sau į pirštus, paskui pauostė. Rausvasis žiedas gulėjo ant žemės, tebegniauždamas mačetę. Simeonas ištraukė ginklą, kartu nuplėšdamas vieną žiedlapį. Pauostė jį ir atsikando gabalėlį.
- Atsargiai, gal jis nuodingas, - perspėjo Doginsas.
- Nemanau. Šita gėlelė jau turi patikimą gynybos sistemą. - Simeonas pažiaumojo žiedlapio gabalėlį. - Mmm. Įdomus skonis. Paragauk.
Jis ištiesė žiedlapį Doginsui, bet tas tik papurtė galvą. Užtat Nialas ryžosi paragauti ir atsargiai krimstelėjo švelnų minkštimą. Tikrai skanu. Žiedlapis buvo mėsingas, traškus ir kartu sultingas, o skoniu priminė auksaspalvį vyną. Nialas nuplėšė nuo gėlės dar vieną žiedlapį ir ištiesė Milui.
- Paragauk. Tikrai skanu.
Netrukus net ir Doginsas, įveikęs įtarumą, pasigardžiuodamas kramsnojo rausvo žiedlapio gabalėlį.
- Čia ir slypi augalo klasta, - paaiškino Simeonas. - Žiedo paskirtis - įvilioti vabzdžius į krūmą, kur jie suėdami. - Jis parodė į storąją ataugą, kurios nukirstasis galas gulėjo prie vyrų kojų. - O šita tikriausiai skirta gaudyti stambesnius gyvūnus.
- Iki šiol dar nemačiau nė vieno gyvūno, - įsiterpė Milas.
- Pamatysi.
- Bet tikriausiai gyvūnų čia ne tiek jau daug, jei visur pilna tokių plėšrių gėlyčių, - išreiškė savo nuomonę Manetas.
Simeonas papurtė galvą.
- Jei Delta būtų bent kiek panaši į kurią kitą pasaulio vietą, tavo prielaida būtų teisinga. Tačiau Delta tam tikra prasme - kunkuliuojantis evoliucijos katilas. - Jis parodė ranka aplinkui. - Viskas, ką jūs čia matote - eksperimentai. Padaras, nesugebantis išgyventi, žūsta, ir jo vietą tučtuojau užima kitas. Todėl naujos gyvybės formos čia nuolat keičia viena kitą.
Skrandis puikiai virškino gėlės minkštimą; be to, rausvuosiuose žiedlapiuose tikriausiai buvo kažkokių tonizuojančių medžiagų, nes visiems iškart pasitaisė nuotaika. Žingsniuodami toliau, keliautojai jautėsi žvalesni, atgavo pasitikėjimą savimi. Nors žemę dengė vientisas įvairiausių krūmokšnių, gėlių ir vijoklių kilimas, eiti juo nebuvo sunku. Augmenija traškėjo po tvirtai statomomis kojomis, skleisdama svaigų salsvą kvapą su nežymia rožių aromato priemaiša. Neužmiršęs praėjusios dienos patirties, Nialas nė akimirkai neprarado budrumo. Tačiau sykį tyčia atsipalaidavęs, netikėtai pajuto, jog šie augalai net nebando perdavinėti Deltos vibracijų ir todėl yra nekenksmingi. Vis dėlto išbūti ilgesnį laiką aukštesniojo sąmoningumo būsenoje buvo labai sunku, nes kiekvienas kelyje sutiktas augalas pasižymėjo ypatinga sąmone, nepanašia į kitų - pradedant mieguistomis kilniadvasėmis orchidėjomis, kurių vienintelis noras buvo prisivilioti bites, kad jos apdulkintų žiedų piesteles, baigiant grėsmingaisiais medžiais smaugikais, kurių nutįsusios lianos virpėjo kraugerišku troškimu stverti ir smaugti. Iš pradžių Nialas netverdamas smalsumu stengėsi pažinti kuo daugiau augališkos sąmonės tipų, tarp kurių jo siaura žmogiška sąmonė buvo tik viena iš daugelio; bet po pusvalandžio persisotinęs įspūdžiais grįžo į įprastą riboto sąmoningumo būseną ir iš tiesų lengviau atsiduso.
Buvo akivaizdu, kad taką, kuriuo traukė keliautojai, išmynė gyvūnai, o gal vienas labai stambus gyvūnas: kai kuriose vietose dideli medžiai buvo nulenkti, o mažesnieji ir visai priploti prie žemės. Po penkių šešių mylių takas ėmė leistis žemyn, ir žmonės iškart pajuto, kaip pakilo oro temperatūra. Ausyse spengė nuo netylančio begalės vabzdžių zyzimo, augalija vis tankėjo. Ūmai storas violetinis vijoklis apsisuko apie Maneto koją, o kai stipruolis vienu kirčiu perkirto užpuoliką, stiebas krūptelėjo ir susirangė lyg perplėštas perpus kirminas, trykšdamas tamsiai mėlynu skysčiu. Ore pasigirdo aukštas spigus zyzimas, privertęs vyrus išgąstingai pašokti, ir iš kažkur pasirodęs vabzdys nusinešė besirangantį vijoklio galą. Tai buvo skraidantis ilgakūnis padaras žaliomis akimis ir aštriu gyliu, kyšančiu iš uodegos, kurį Simeonas priskyrė tabanidų arba sparvų rūšiai. Pėdos ilgio vabzdys, nusinešęs vijoklį, buvo patinas, nepavojingas žmonėms - mat sparvų patinai mito beveik vien tik nektaru. Užtat kraugerės patelės, pasak Simeono, buvo vienos iš bjauriausių Deltos parazitų. Protektoriaus vaisių sultys, kuriomis keliautojai išsitrynė kūnus, turėjo apsaugoti juos nuo sparvų bei moskitų; bet kadangi per praėjusias dvidešimt keturias valandas sulčių poveikis galėjo susilpnėti, vyrai trumpam stabtelėjo ir dar sykį išsitrynė jomis atviras odos vietas bei susidrėkino tunikas. Jie taip įprato prie aitraus amoniaką primenančio sunkos kvapo, kad jau ir nebeužuodė jo.
Pagaliau vingiuojantis tarp medžių takas ėmė leistis tiesiai žemyn, ir prieš keliautojų akis atsivėrė visa Deltos žemuma. Tiesiai priešais, gal už kokių dešimties mylių, stūksojo kalva su bokštą primenančiu kyšuliu viršuje. Stulbino kalvos forma: ji buvo panaši į milžino galvą, kurios apatinė dalis skendėjo vešliuose ūsuose bei barzdoje, pereinančioje į mišką pašlaitėje, o į bokštą panašus kyšulys atrodė lyg smaigalys fantastiško šalmo viršuje.
Nialas pasisuko į Simeoną.
- Ar žinai, kas ten kyšo?
- Ne. Niekada nebuvau priėjęs pakankamai arti, kad galėčiau įžiūrėti. Tiesą sakant, pirmąsyk esu taip arti Deltos centro.
Kuo žemiau leidosi keliautojai, tuo labiau stiprėjo pūvančių augalų dvokas. Žemė po lapų kilimu buvo drėgna ir koryta lyg kempinė. Kai dar vienas violetinis vijoklis įsikibo į koją Milui, Doginsas kilstelėjo Pjautuvą.
- Kodėl mums neprasideginus tako pro prakeiktus brūzgynus?
Simeonas papurtė galvą.
- Kol kas neverta. Juk ši vieta gyva. Niekas negali pasakyti, kaip ji į tai sureaguotų.
Doginsas nepatikliai dėbtelėjo į gydytoją, tarsi suabejojęs jo sveiku protu, bet Pjautuvą nuleido.
Dar po dešimties minučių jie pagaliau pamatė padarą, praskynusį taką tarp medžių. Vyrams artėjant prie tako vingio, Nialas staiga pastebėjo, kaip kelių šimtų pėdų aukštyje susiūbavo medžių viršūnės. Jis uždėjo ranką Simeonui ant peties; visi stabtelėjo, paskui vėl žengė toliau, bet atsargiai. O už posūkio vėl sustojo, išsižioję iš nuostabos. Milžiniškas žalias padaras, lėtai šliaužiantis link jų, buvo panašus į gigantišką vikšrą, tačiau žvilgantys saulėje žali žvynai bylojo, kad tai veikiausiai tūkstantkojis. Pastaroji prielaida pasitvirtino, kai padaras ištraukė iš krūmų plokščią galvą ir pasistojęs ant mažyčių kreivų kojelių, išsikleipusių į šonus lyg krabo žnyplės, smalsiai nužvelgė žmones. Doginsas vėl kilstelėjo Pjautuvą, bet Simeonas švelniai nuleido vamzdį žemyn.
- Tai visiškai nekenksmingas gyvūnas. Nebent užsirioglintų tiesiai ant tavęs.
Tūkstantkojo kūnas užėmė visą aštuonių pėdų pločio taką; pats gyvūnas buvo ne mažiau kaip dvidešimties jardų ilgio. Keistos plokščios akys kurį laiką romiai stebėjo žmones; paskui padaras nusisuko ir kuo ramiausiai tęsė nutrauktą užsiėmimą. Plokščia galva ritmingai siūbavo į šalis, šniaukšdama gėles bei vijoklius kruopščiai lyg šienapjovė - traškėjimas ir čepsėjimas netilo nė sekundei. Tūkstantkojis ėdė neįtikėtinai greitai: kol keliautojai stovėjo išsižioję, jis spėjo priartėti prie jų dešimčia pėdų. Pastebėjęs laukymėje toliau nuo tako sultingą gėlę, rajūnas paprasčiausiai pasukdavo ton pusėn viršutiniąją kūno dalį, ir pasigirsdavo garsus lūžtančių medžių traškėjimas. Nušienavęs laukymę iki paskutinės gėlelės, padaras judėdavo toliau.
Keliautojai vieningai sužiuro į Simeoną laukdami, ką tas pasakys.
- Gal pavyktų prasisprausti pro jį, - pasiūlė gydytojas. - Jis nepuls.
- O jeigu užvirs ant mūsų? - suabejojo Doginsas.
- Vargu. Bent jau pabandykime.
Bet vos tik vyrai priartėjo prie ėdančio tūkstantkojo, tas kilstelėjo galvą ir staiga išleido tokią smarvę, kad žmonės užgniaužę kvapą atatupsti puolė atgal. Ore pasklido pūvančios dvėselienos tvaikas - šlykštesnės smarvės Nialas gyvenime dar neuostė.
- Eime aplinkui, - paragino Manetas, vis dar žiaukčiodamas ir raugėdamas. - Tokios smarvės tikrai neištversime.
Atstatę priešais save Pjautuvus, vyrai nužengė nuo tako į pomiškio brūzgynus. Vijokliai rangėsi po kojomis, bet pulti nemėgino - tikriausiai todėl, kad visai čia pat darbavosi nenuilstantys tūkstantkojo žandikauliai; vijokliai reagavo į perspėjimo signalus, kuriuos siuntė augalai, besočio padaro raunami su šaknimis. Manetas, einantis priešakyje, stabtelėjo: kelią užtvėrė medis su vešliomis pažeme išsidraikiusių čiuptuvų garbanomis. Bet atidžiau įsižiūrėję jie įsitikino, kad tai tik gyvatiškasis gluosnis, taikus medžio smaugiko giminaitis. Keliautojai be didelio vargo prasibrovė pro jį. O už keliolikos žingsnių susidūrė su pačiu medžiu smaugiku. Iš pirmo žvilgsnio jis visai nesiskyrė nuo gyvatiškojo gluosnio: kamienas, apaugęs neregėtais šeriuotais žvynais, ir šimtai gelsvai žalių lianų, nukarusių iki žemės lyg ilgi moters plaukai. Bet palyginti su gyvatiškojo gluosnio lianomis, šios atrodė žalesnės ir sveikesnės; mat gluosnis buvo apžėlęs pilkomis kerpėmis, kurios karojo nuo lianų viršūnių, o pačias lianas dengė pelėsiai.
Kol Simeonas aiškino draugams skirtumą, stambi sparva, šįsyk patelė, nutūpė Manetui ant pakaušio, ketindama suleisti į odą durklo aštrumo geluonį. Suerzinta apsaugančiųjų sulčių kvapo, kraugerė akimirkai sudvejojo, ir Manetas spėjo nublokšti ją šalin, pastvėręs už vieno sparno. Sparva nukrito ant žemės prie Nialo kojų, bet tučtuojau nėrė aukštyn į susiraizgiusias medžio smaugiko lianas. Iš pradžių nieko neatsitiko, ir sparva ėmė leistis žemyn - atrodė, tuoj paspruks. Staiga čiuptuvai apsivijo vabzdį ir žaibiškai nusinešė į medžio viršūnę - sparva spėjo tik beviltiškai zvimbtelėti. O po minutėlės lianos nusileido, ir medis vėl niekuo nesiskyrė nuo savo nekaltojo giminaičio, gyvatiškojo gluosnio.
- Kur dingo sparva?
- Kamieno viršuje yra tam tikri nasrai, - paaiškino Simeonas, ir klausytojai nejučia krūptelėjo.
Tuo tarpu šienaujančio tūkstantkojo čepsėjimas jau tilo tolumoje. Kadangi medis smaugikas užtvėrė keliautojams praėjimą, jie nusprendė sukti atgal. Netrukus jie grįžo į taką, palei kurį nebeaugo jokie augalai: ne takas, o vieškelis. Tūkstantkojis jau spėjo palypėti bemaž šimtą jardų į kalvą.
- Žiūrėkite, jis apsigręžė! - parodė Milas.
Tūkstantkojo galva, panirusi į pakelės brūzgynus, kilstelėjo ir atsigręžė į žmones. Sučiauptuose nasruose kabaliavo vijoklio galas. Nusprendęs, kad dvikojai jam nepavojingi, padaras ramiai ėdė toliau.
- Jis gi ryja abiem galais, - nusistebėjo Nialas.
Vyrai įsispoksojo į tūkstantkojį, prasižioję iš nuostabos. Ir tikrai: padaras turėjo po galvą abiejuose kūno galuose. Toji, kuri dabar buvo atgręžta į žmones, atrodė mažesnė ir smailesnė už priešakinę, bet darbavosi nė kiek ne prasčiau. Pirmoji galva paliko dar daug sultingų stiebų, ypač tako pakraštyje, ir dabar antroji neskubėdama užbaiginėjo pradėtą darbą. Žiaumodamas nutįsusį iš burnos kampo vijoklį, kuris trumpėdamas pašėlusiai rangėsi, padaras vis šnairavo į žmones plokščiomis mieguistomis akimis, ir tas žvilgsnis buvo kupinas tokio begalinio pasišlykštėjimo, kad keliautojai neištvėrę prapliupo juoku. O kai išsigandęs triukšmo tūkstantkojis dėl viso pikto pasislinko toliau, vyrai užsikvatojo dar garsiau.
- Na, bent jau humoro jausmo Deltai netrūksta, - pareiškė Doginsas.
- Vargu ar tas gremėzdas užsiaugino dvi galvas tenorėdamas mus prajuokinti, - tarstelėjo Simeonas.
Pralinksmėję keliautojai patraukė nuožulnia nuokalne; eiti pliku taku buvo vienas malonumas. Tik Nialas, paskendęs savo mintyse, tyčia pėdino kiek atsilikęs nuo draugų, kad nereikėtų dalyvauti pokalbyje. Dvigalvis tūkstantkojis ne tik kėlė nuostabą, bet ir vertė susimąstyti. Padaras, aišku, buvo be galo juokingas, tačiau absurdiškos išvaizdos prasmė buvo be galo rimta. Net iš pirmo žvilgsnio aišku, kad šis gyvūnas - evoliucijos klaida. Gaivalingoji Deltos jėga vertė jį augti tol, kol jis išsipūtė iki daugiaaukščio namo dydžio. Taigi dabar nelaimingasis tūkstantkojis buvo pasmerktas visą gyvenimą rūpintis vien maistu, kad patenkintų savo milžiniško kūno poreikius. Kadangi nuolat ėdantį padarą buvo lengva užpulti iš už nugaros, jis išsiaugino dar vieną galvą, kad matytų ir iš tos pusės besiartinantį priešą. O kodėl, pavyzdžiui, ne akių eilę palei stuburą ar net dvi eiles abipus šonų? Protingiausia, aišku, būtų apriboti savo dydį ir susikurti tobulesnę gynybos sistemą. Tačiau sėkmingesniam pasirinkimui vargšui neužteko smegenų...
Šios mintys grąžino Nialą prie klausimo, seniai neduodančio jam ramybės: kodėl žmogaus evoliucija atsidūrė aklavietėje? Per milijonus kovos už būvį metų žmogus tobulai įvaldė išlikimo meną. Jis veržliai stūmėsi pirmyn, tarytum riedėdamas plačiu plentu į pakalnę. Tai kodėl tuo metu, kai artėjanti kometa privertė visus palikti planetą, žmonija skendėjo neviltyje? Kodėl žmonės taip ir neišmoko jaustis tikrai laimingi?
Tam tikra prasme atsakymas buvo akivaizdus: todėl, kad žmonės nesugeba įvertinti gyvenimo be problemų. Tačiau tai skambėjo absurdiškai. Juk žmogus būtent tam ir kūrė civilizaciją, kad išspręstų savo problemas: maisto, saugumo, dvasios ramybės. Tai kodėl išsprendus visas šias problemas, jį apėmė nuobodulys ir apmaudas?...
- Žiūrėkite! - staiga šūktelėjo Milas. - Štai dar vienas toks pat medis!
Kuo arčiau miško pakraščio, tuo labiau retėjo pomiškis, ir medžiai augo atokiau vienas nuo kito. Žemę dengė jau ne brūzgynai, o vešli žolė. Už keliolikos žingsnių mažoje laukymėje bolavo sidabriškas Judo medžio kamienas, blyškiai žali lapai atspindėjo saulės šviesą. Jis buvo mažiausiai dukart aukštesnis už iki tol keliautojų matytus rūšies atstovus, o mirgantys lapai teikė jam šventišką išvaizdą.
- Gal stabtelėkime ir pailsėkime po juo? - pasiūlė Milas.
Doginsas papurtė galvą.
- Ne. Mums liko dar nemažas kelio galas, o jau vidurdienis.
- Užgaištume ne daugiau kaip penkias minutes.
- Ne, nėra laiko.
- Tai gal stabtelėkime tik atsigerti, - pasiūlė Manetas.
- Gerai, tik atsigerkime, - iškart sutiko Milas.
Doginsui leidus, vyrai nusiėmė nuo pečių kuprines.
- O Dieve! - staiga šūktelėjo sprogdintojas.
- Kas nutiko?
- Jūs tik pažiūrėkite! - Ir Doginsas parodė į žemę.
Bet Nialas nieko neįprasto nepastebėjo: vešli žolė, ir tiek.
- Štai, žiūrėkite.
Doginsas kilstelėjo savo kuprinę; žemė po ja buvo plika. Sprogdintojas palengva nuleido kuprinę ant žemės už kelių pėdų, ir žolė bangele nuvilnijo į šalį. Doginsas vėl pakėlė kuprinę: žemė po ja vėl buvo plika. Užtat pirmasis plikas lopas už kelių pėdų vėl žaliavo.
- Ar esate kada matę ką nors panašaus?
- Niekada, - prisipažino Simeonas.
Gydytojas pasilenkė ir išrovė vieną stiebelį; vos tik jo rankos šešėlis nukrito ant žemės, žolė vikriai šastelėjo į šalį. Simeonas iškėlė žolelę prieš saulę ir sukikeno.
- Čia tai bent!
Nialas dirstelėjo jam per petį. Iš stiebelio pagrindo, kuris buvo daugiau kaip ketvirčio colio pločio, kyšojo mažytės baltos šaknelės. Simeonui sugnybus stiebelį, šaknelės sujudėjo lyg tūkstantkojo kojelės.
- Vaikščiojanti žolė!
Nialas priklaupė ant žemės ir išrovė kuokštą žolės; toji bandė pasprukti nuo jo rankos šešėlio, bet nespėjo. Žolelės kuteno delną: kilstelėjęs kuokštelį aukščiau, vaikinas pamatė tūkstančius plonyčių baltų kojelių. Tada nuleido kuokštelį ant žemės vidury tūkstantkojo nušienauto tako; žolei lyg ir patiko naujoji vieta. Nialas atsistojo keturpėsčias, nenuleisdamas nuo jos akių. Mažytės kojelės mikliai įsirausė į dirvą. Bet vos tik vaikinas ištiesė ranką, leisdamas šešėliui kristi ant žolės kupsto, keistieji augalėliai akimirksniu išlindo iš žemės ir pasislinko porą colių į šalį, kur vėl įsitvirtino šaknimis.
Nialas išrovė vieną stiebelį ir pakramtė. Žolelė buvo nepaprastai saldi, sultinga ir pakankamai švelni, kad galėtum nuryti.
Milas nusikvatojo.
- Ar galite įsivaizduoti, kaip persikreips ano tūkstantkojo snukis! Kapt kąsnį žolės - o burna pilna žemių!
- Šitie augalėliai nespėtų pasprukti nuo paprasto žolėdžio, - paprieštaravo Simeonas. - Štai, žiūrėkite.
Gydytojas pamojavo ranka virš žolės pirmyn atgal. Neįstengdami pabėgti, stiebeliai susiplakė į tirštą masę - žolės plotelis subangavo lyg vandens paviršius.
- Tai kodėl ji juda?
- Bėga nuo saulės, kai per daug karšta, ir nuo šešėlio, kai per daug šalta. Dar vienas pagreitintos evoliucijos pavyzdys. - Simeonas apsidairė aplinkui, neįstengdamas nuslėpti susižavėjimo. - Čia net ir tūkstančiui mokslininkų užtektų darbo visam šimtmečiui.
- Aš verčiau likčiau namie, - atšovė Milas. Vaikino veidas staiga apniuko. Matyt, pagalvojo apie Uliką, suprato Nialas.
Čia įsikišo Doginsas:
- Manau, galėtume tiesiog čia prisėsti ir pavalgyti. Vis tiek ten toliau nerasime jokio pavėsio.
Priekyje iš tiesų plytėjo pelkėta žemuma, apžėlusi sodria žalia žole bei žydinčiais krūmais; tik kur ne kur stirksojo vieniši medžiai.
Manetas ištiesė ranką.
- Žiūrėkite, štai dar viena rausvažiedė. Gal man nueiti nukirsti?
Doginsas gūžtelėjo pečiais.
- Būk atsargus. - Jis pasisuko į Nialą. - Verčiau eik su juo.
Krūmas augo tarp medžių kitame tako gale. Artėdamas prie jo, Nialas pastebėjo, kaip lapais perbėgo vos žymus virpulys. Vaikinas tvirčiau suspaudė rankoje Pjautuvą. Bet kai abu bičiuliai priėjo prie pat krūmo, tas sustingo lyg negyvas - nė vienas lapelis nevirpėjo. Rausvieji žiedai skleidė sodrų saldų aromatą, ir krūmas atrodė taikus lyg koks dekoratyvinis sodo augalas. Čiuptuvai-ataugos slėpėsi už žvilgančių lapų. Vaikinai kurį laiką stovėjo, stebėdami krūmą - gal sujudės, išsiduos pastebėjęs žmones; bet augalas nejudėjo.
Tada Manetas mikliu, tiksliu judesiu kilstelėjo mačetę ir nukirto vieną žiedą; tas nukrito už kelių pėdų ant plikos žemės. Tą pačią akimirką Manetas atšoko atatupstas. Bet vis dėlto nespėjo pabėgti nuo žalio čiuptuvo, iššovusio iš krūmo. Čiuptuvas stipriai apsivijo jo riešą. Manetas pamėgino ištrūkti, bet apie kojas apsisuko dar kelios ataugos. Viena jų mėgino pačiupti Nialą, bet nepasiekė.
Nialas atidžiai nusitaikė ir nuspaudė Pjautuvo gaiduką. Žydras spindulys perpjovė čiuptuvą, laikantį Manetą už riešo. Nuleidęs ginklą žemiau, Nialas perpjovė storesniuosius čiuptuvus, įsikibusius bičiuliui į kojas. Manetas neišlaikęs pusiausvyros aukštielninkas plojosi ant žemės. Nukirstieji čiuptuvų galai rangėsi šalia. Likusios sveikos ataugos pasislėpė krūmo tankmėje.
Manetas pakėlė nuo žemės rausvąjį žiedą; tas pamėgino apžioti jo ranką, tačiau buvo tam per silpnas. Atsiplėšęs gabalėlį žiedlapio, Manetas įsidėjo jį į burną.
- Skanu. Šitas netgi gardesnis už pirmąjį.
- Nieko nuostabaus. Augalas pavojingesnis.
Keliautojai pasidalino žiedlapius ir suvalgė juos su džiūvėsiais bei džiovinta mėsa. Manetas buvo teisus: šis žiedas iš tiesų buvo skanesnis už pirmąjį, suvalgytą vakar. Keisčiausia buvo tai, kad nepaisant medaus kvapo, skoniu žiedlapiai priminė šviežią mėsą. Sultingas minkštimas labai tiko raciono paįvairinimui.
Doginsas žvilgtelėjo aukštyn į saulę.
- Metas traukti toliau.
Vos tik jis taip pasakė, Nialas pajuto dilgsėjimą ties dešiniaja šlaunimi; iškart atpažinęs savotišką sustumiamojo vamzdelio vibraciją, vaikinas kyštelėjo ranką į kišenę. Elektrinės adatėlės susmigo į pirštus, ir vaikinas skubiai atitraukė ranką. O kai jau ketino išsitraukti vamzdelį iš kišenės, dilgsėjimas staiga liovėsi.
Simeonas pastebėjo, kaip pasikeitė Nialo veido išraiška.
- Kas nutiko?
- Nieko. - Nialas nusprendė, kad dilgsėjimą tikriausiai sukėlė koks nors neįprastas Deltos atmosferos reiškinys.
Milas atsistojo.
- Aš vis dėlto pasėdėsiu minutėlę po medžiu.
- Tada pasiskubink, - paragino Simeonas. - Ir neužmiršk Pjautuvo.
- Pjautuvo? - nustebo Milas.
- Deltoje neverta rizikuoti.
Nialas pagalvojo, kad ir jam būtų ne pro šalį porą minučių pasėdėti po Judo medžiu: išsisklaidys mieguistumas, kuris apėmė jį pavalgius. Todėl taip pat pasiėmė Pjautuvą ir nusekė paskui Milą. Manetas taipogi atsistojo, ketindamas prisidėti prie draugų.
Vos tik Milas pasilenkė, ketindamas nerti po medžiu, šakos godžiai suvirpėjo. Nialą staiga persmelkė pavojaus nuojauta: panašiai dreba alkanas žvėris, išvydęs maistą. Vaikinas stabtelėjo ir šūktelėjo draugui:
- Ei, Milai, atsargiau!
Bet jam nespėjus nė baigti sakinio, medis staiga užsitrenkė lyg tarantulo spąstai. Milas suriko; šakos susigniaužė aplink jį lyg kumštis.
Nialas kilstelėjo Pjautuvą, bet laiku susigriebė ir neiššovė. Trūkčiojančioje šakų masėje, prisiplojusioje prie kamieno, buvo neįmanoma atskirti Milą. Tačiau paniškas "Padėkite!" išblaškė jo dvejones. Nialas nukreipė Pjautuvą į medžio viršūnę, nuspaudė gaiduką ir kryptelėjo ginklą į šalį. Medis sušnypštė lyg įsiutinta gyvatė, ir viršutinės šakos traškėdamos pabiro žemėn; Nialą aptėškė smulkūs sulčių lašai. Tačiau žemutinės šakos neatleido gniaužtų; jos taip prisispaudė prie kamieno, kad apnuogino medžio šaknis. Tada Nialas nukreipė ginklą žemyn ir iššovė. Medis mėšlungiškai krūptelėjo, išgąstingai sumostagavo šakomis, susverdėjo ir ėmė kristi Nialo pusėn. Vaikinas skubiai atšoko į šalį. Tą pačią akimirką Milo klyksmai nutilo. Viena iš stambesnių šakų užkliudė Nialą, partrenkdama jį žemėn. Medis traškėdamas nuvirto už kelių jardų nuo jo.
Vyrai tuoj subėgo į pagalbą, bet tvirtos šakos niekaip nesileido praskiriamos - įspūdis toks, tarytum bandytum atgniaužti plieninius pirštus. Pagaliau Manetui pavyko atplėšti nuo kamieno vieną šaką.
- Matau jį! - šūktelėjo stipruolis. - Pjautuvą!
Nialas ištiesė jam savo ginklą. Manetas nusitaikė ir atsargiai perpjovė medžio kamieną šešiomis pėdomis žemiau viršūnės. Apatinės šakos atsigniaužė pačios. Praskyręs jas, Simeonas ištraukė Milą. Vaikino veidas buvo pamėlęs, drabužiai permirkę krauju.
Gydytojas praplėšė jo tuniką priekyje ir pasilenkęs prigludo ausimi prie krūtinės.
- Dar kvėpuoja. Greičiau vandens!
Doginsas padavė savo gertuvę. Simeonas apšlakstė vandeniu Milo veidą, ranka plaudamas nuo jo kraują. Nialas įtūžęs numušė sparvą, jau tupiančią Milui ant krūtinės; kraugerys vabzdys nukrito ant žemės už kelių pėdų. Milas prasimerkė ir pamėgino pasukti galvą.
- Na, kaip tu?
Milas norėjo atsakyti, bet tik sugargaliavo. Sparva vėl pabandė įsitaisyti ant jo, ir šįsyk nulėkė žemėn, nublokšta galingo Maneto kumščio; akimirka, ir vabzdžio kūnas trakštelėjo po galiūno padu. Oras prisipildė specifinio aitraus kvapo.
Bičiuliai nutraukė nuo Milo tuniką ir perliejo kūną šaltu vandeniu. Nuplovus kraują, visi pamatė, kad vargšo oda nusėta smulkiomis mėlynėmis ir įdrėskimais - tarytum subadyta tūkstančių dyglių. Iš abiejų šnervių plūdo kraujas. Simeonui pradėjus čiupinėti Milo rankas bei kojas - gydytojas norėjo patikrinti, ar nelūžę kaulai - vaikinas aiktelėjo, susiraukė iš skausmo ir nualpo.
Simeonas nužvelgė jo ištinusias kulkšnis.
- Sakyčiau, kaulai sveiki. Bet kelias dienas jis tikrai negalės vaikščioti.
Doginsas net sudejavo iš apmaudo.
- Ką gi mums dabar daryti?
- Yra tik du variantai - atsakė gydytojas. - Pasigaminti neštuvus ir neštis vaikį su savimi arba palikti jį čia.
Milas prasimerkė.
- Eikite toliau, - vos girdimai prašvokštė jis.
Vyrai susižvalgė.
- Aš pasiliksiu su juo, - pareiškė Simeonas. - Negalima palikti jo vieno.
Milas pamėgino pasikelti ant vienos alkūnės.
- Galima. Aš ir vienas susitvarkysiu. Juk aš pats kaltas...
Doginsas nuožmiai dėbtelėjo į vaikiną.
- Aišku, pats, bukagalvi tu!
- Ne, tai mano kaltė, - įsikišo Nialas. - Stygmasteris bandė mane perspėti.
Draugai sužiuro į Nialą nesuprasdami, apie ką jis kalba.
- Prieš kelias minutes iki Milui palendant po medžiu vamzdelis ėmė vibruoti. - Nialas išsiėmė vamzdelį iš kišenės. - Privalėjau suprasti, kad tai perspėjimas.
- Perspėjimas? - Simeonas nepatikliai dėbtelėjo į metalinį cilindrą. - Iš kur jis galėjo žinoti, kas atsitiks? Juk tai tik kompiuteris.
- Stygmasteris moka skaityti mintis. - Nialas vėl paslėpė vamzdelį kišenėje. - Bet privalėjau pats suprasti. Turėjau susiprotėti jau po susidūrimo su ta antrąja rausvažiede. Šio krūmo atžalos buvo dešimtkart greitesnės negu pirmojo. Tai todėl, kad mes artėjame link jėgos centro. Judo medžiui nebereikia svaiginti aukos narkotinėmis dujomis - jis pasikliauja savo miklumu.
- Jeigu iš tiesų yra taip, kaip tu sakai, - tarė Doginsas, - vadinasi, kuo arčiau centro, tuo daugiau mums grės pavojų.
Nialas gūžtelėjo pečiais, nieko neatsakęs.
Keliautojai sėdėjo tyloje laukdami, kol Simeonas aptvarstys Milo žaizdas. Jos nepaliovė kraujavusios, kad ir kiek beplaunamos. Pats Milas žiūrėjo žemyn į save abejingai, lyg tai būtų ne jo kūnas.
- Tikriausiai medis suleido man kažkokių nuodų ar narkotikų. Aš nieko nejaučiu.
Po minutėlės jis vėl prarado sąmonę.
Simeonas sunaudojo visą tvarsliavos atsargą, mėgindamas sustabdyti kraujavimą; nepraėjus nė minutei, visi tvarsčiai permirko krauju.
- Bijau, kad jis teisus, - pagaliau pripažino Simeonas. - Matyt, medis suleido Milui kažkokios medžiagos, neleidžiančios kraujui sukrešėti. Jeigu taip ir toliau tęsis, vargšas vaikinas mažiau kaip per valandą mirtinai nukraujuos.
- Ar įmanoma kuo nors padėti? - paklausė Doginsas.
- Gal purvas galėtų pagelbėti. Ir dar suvos krūmo lapai.
- Kaip jie atrodo?
- Tokie ilgi, vidury violetinė uoga, panaši į vynuogę.
- Mačiau panašų augalą palei taką, netoli nuo čia, - prisiminė Manetas. - Toks tamsžalis, gebenės lapų spalvos.
- Teisingai, - patvirtino gydytojas.
- Eisiu, priskinsiu.
- Tik būk atsargus, dėl Dievo meilės. Betrūko mums tik dar vieną žmogų prarasti.
Manetui pasišalinus, jis pamėgino pasidaryti purvo, brezentiniame kibire sumaišęs žemes su vandeniu. Tačiau žemės buvo sausos, trapios, ir rezultatas Simeono netenkino.
- Ten, už rausvažiedės krūmo, girdėjau vandens čiurlenimą, - prisiminė Nialas.
Simeonas beviltiškai dirstelėjo į permirkusius Milo tvarsčius: kraujas sunkėsi pro juos ir lašėjo ant žemės.
- Gerai. Pamėgink.
Nešinas Pjautuvu vienoje rankoje ir brezentiniu kibiru kitoje, Nialas atsargiai patraukė taku atgal, o rausvažiedės krūmą apėjo plačiu lanku. Už krūmo augo gyvatiškieji gluosniai. Vaikinas gerai įsižiūrėjo į juos, įsitikino, kad visų jų šakos apžėlusios pilkomis kerpėmis, ir tik tada ėmė brautis pro medžius. Tuoj už medžių sroveno upeliukas, kurio čiurlenimą ir girdėjo Nialas. Nuožulnūs krantai buvo apžėlę vešlia žalia žole ir smulkiomis geltonomis gėlytėmis. Vos tik vaikinas slystelėjo šlaitu žemyn, žolė atsitraukė, apnuogindama žemę, gėlytės taip pat sulindo gilyn, ir žemės paviršiuje liko kyšoti tik pačios žiedų viršūnės. Nialas atsargiai apėjo jas, stengdamasis nesutrypti.
Sekliame vandenyje plūduriavo begalė žalių dumblių su žvilgančiais lapeliais, panašiais į rėžiuko. Kojos grimzdo į glitų dumblą. Rankomis pasikasęs po žolėmis, Nialas rieškučiomis pridrėbė pilną kibirą skysto purvo, primenančio lipnią tešlą.
Pripildęs kibirą, jis nusiplovė rankas drumstame vandenyje ir atsitiesė. Ir krūptelėjo iš išgąsčio, vos už poros žingsnių išvydęs veidą, spoksantį į jį. Akys išsprogusios, burna kaip varlės, tačiau pati fizionomija bent dusyk platesnė už žmogaus veidą. Nialas instinktyviai siektelėjo Pjautuvo; bet ginklas liko kranto viršuje. Akimirka, ir fizionomija išnyko. Vaikinas vos spėjo pastebėti, kaip tarp medžių anapus upelio pranėrė stati figūra balsvai žalia oda. Nialas dar minutę pastovėjo, tyrinėdamas akimis priešingą krantą, tačiau jokių judėjimo ženklų nepastebėjo. Jis lengviau atsiduso.
Kaip jis galėjo šitaip užsižiopsoti, semdamas dumblą, ir leisti tam varliškam sutvėrimui prieiti taip arti! Nialas tūžo ant savęs.
Vienintelė paguoda, kad sutvėrimas taip pat atrodė gerokai išsigandęs. Užkėlęs kibirą ant kranto viršaus, vaikinas užsikabarojo pats - jau nebekreipdamas dėmesio į geltonas gėleles po kojomis - ir stvėrė nuo žemės Pjautuvą. Akimirką jis pasigailėjo palikęs ginklą čia, kranto viršuje, paskui pagalvojo, kad vis tiek nebūtų to ginklo panaudojęs: juk nebūtų šovęs į sprunkantį varliaveidį. Nialas susimąstęs nupėdino atgal, vienoje rankoje nešdamasis kibirą, kitoje Pjautuvą.
Pamatęs dumblą, Simeonas patenkintas numykė, švariai nuplovė vieną iš mažesniųjų Milo žaizdų ir mikliai šleptelėjo ant jos saują dumblo. Kai po trisdešimties sekundžių kraujavimas neatsinaujino, gydytojas su palengvėjimu atsiduso ir ėmė nurišinėti krauju permirkusius tvarsčius. Tuo tarpu grįžo Manetas, nešinas pilnu kibiru lapų. Kiekvieno lapo viduryje pūpsojo po mažą juodą iškilumą, panašų į smulkią vynuogę. Simeonui sutraiškius vieną tokią uogą nykščiu, aplinkui pasklido aitrus vaistų kvapas. Padedamas Maneto ir Doginso, Simeonas nuplovė žaizdas, užlašino ant kiekvienos suvos lapų sulčių, o paskui negailėdamas aplipdė tamsiai rudu dumblu. Nepraėjus nė dešimčiai minučių, Milą nuo galvos iki kojų dengė dumblas. Bet jis kvėpavo lygiai, ir skruostai atgavo spalvą.
Palaukęs, kol bičiuliai baigė darbą, Nialas papasakojo jiems, ką matė prie upelio. Simeonas suraukė antakius ir papurtė galvą.
- Girdėjau apie tokius padarus, bet niekada pats jų nemačiau.
- Manau, tai buvo visiškai taiki būtybė - ji pabėgo, vos tik ištiesiau ranką į Pjautuvą.
- Deltoje nėra taikių būtybių, - burbtelėjo Simeonas. - Jos negali sau šito leisti.
Saulės padėtis danguje rodė, kad popietė jau įpusėjo; vadinasi, iki tamsos liko maždaug septynios valandos.
- Tai ką, padaryti Milui neštuvus? - paklausė Manetas Doginso.
Doginsas pasisuko į Simeoną.
- Tu pažįsti Deltą. Kaip mums pasielgti?
Simeonas gūžtelėjo pečiais.
- Manau, jums trim reikėtų eiti toliau. Aš liksiu čia su Milu.
- Manai, susitvarkysi vienas?
- Kodėl gi ne? Su Pjautuvu rankoje aš pavojingesnis už bet kurį Deltos gyventoją. - Gydytojas niūriai šyptelėjo.
Doginsas pažvelgė į akis Nialui bei Manetui. Žodžių nereikėjo. Vaikinai ir taip suprato, kokios mintys baugina sprogdintoją. Be Simeono žygis bus kur kas pavojingesnis. O ir pats Simeonas atsidurs grėsmingoje padėtyje, paliktas vienas tamsoje su sužeistuoju. Tačiau vienintelė alternatyva šiam sprendimui - prisipažinti pralaimėjus ir grįžti savo pėdomis atgal. Kažkas Nialo sieloje iš paskutiniųjų priešinosi pastarajai minčiai, toks pat užsispyrimas apėmė ir jo bičiulius.
- Na, gerai, eime, - tarė Doginsas.
Jis pasilenkė ir ėmė sagstytis kuprinę. Nialas bei Manetas pasekė jo pavyzdžiu.
- Noriu, kad gerai įsidėmėtumėte vieną dalyką, - priminė Simeonas. - Delta pavojingesnė, jei atpalaiduoji dėmesį. Todėl būkite budrūs.
- Tu taip pat. - Doginsas uždėjo ranką Simeonui ant peties. - Reikia tikėtis, grįšime rytoj. Jei po dviejų dienų nepasirodysime, bandykite vieni traukti atgal link jūros. Bet palikite mums kokį ženklą.
- Būtinai.
Ir Doginsas, Nialas bei Manetas iškeliavo, nė sykio negrįžtelėję atgal.
Žemyn vingiuojantis takas netrukus išvedė juos į miško pakraštį. Štai, pagaliau, priešais juos atsivėrė Didžiosios Deltos baseinas, ir trijulė gavo progą susipažinti su tikslesne jos geografija. Priešais, maždaug už dvidešimties mylių, tęsėsi vakarinė kalvų grandinė - lygiagrečiai tai grandinei, kuri jau liko toli už keliautojų nugarų. Dešinioji Deltos dalis palaipsniui leidosi link jūros - tai buvo skurdi dykynė, apaugusi švendrais bei krūmokšniais. Kairėje toliau leidosi nuožulnus pelkėtas šlaitas, bet ten pelkės netrukus užleido vietą džiunglėms. Dvi lygiagrečios kalvų grandinės tolumoje suėjo į vieną ir žemėdamos perėjo į vidinę lygumą, jau už Deltos ribų. Iš ten atskriejo karštas, sausas vėjas. Tiesiai priešais keliautojus plytėjo pelkėta žemuma; nuo aukštumos, ant kurios dabar stovėjo, trijulė matė, jog visas tas raistynas apžėlęs tankiomis nendrėmis, tokiomis aukštomis, kad žmogus lengvai galėjo pasislėpti už jų stačias. Vienintelis kvapas, tvyrojęs čia, buvo puvimo dvokas, sklindantis nuo džiunglių; vienintelis garsas - vėjo rypavimas nendrėse.
Jų žygio tikslas - kalva virš upių santakos - buvo tiesiai priešais. Bet ta kryptimi nebėgo jokie takeliai. Perkirtę siaurą pievos juostą, vyrai atsidūrė priešais tikrą nendrių ir brūzgynų mišką. Manetas žengė pirmas su mačete rankoje, trypdamas ir laužydamas nendres kojomis. Taip jiems pavyko nueiti gal du šimtus jardų; žemė po kojomis buvo minkšta, bet pakankamai tvirta, kad išlaikytų žmogaus svorį. Tačiau kuo giliau į raistą, tuo tankesnės ir aukštesnės žėlė nendrės. Manetui teko paleisti į darbą mačetę. Kai kurie stiebai kietumu nenusileido bambukui. Per ketvirtį valandos trijulė tenuėjo gal šimtą jardų, o Manetas jau sunkiai gaudė kvapą. Oras buvo karštas ir drėgnas.
- Stabtelėkime minutėlei, - sulaikė bičiulius Doginsas. - Tai beviltiška. Slinkdami tokiu greičiu, mes neišsigausime iš čia nė per kelias savaites. - Jis nusikabino nuo peties Pjautuvą. - Pabandysiu vieną triuką.
Priklaupęs ant vieno kelio, Doginsas nukreipė ginklą į pažemę ir spūstelėjo gaiduką. Plonytis žydras spindulys, palengva judinamas į šalis, šienavo nendres lyg gigantiškas dalgis. Augalai virto žemėn, o prieš keliautojus nusidriekė kelių šimtų jardų ilgio takas.
Doginsas pergalingai šyptelėjo.
- Štai taip! Reikia tik pakrutinti smegenis.
Jis nužingsniavo pirmas. Tačiau nors dabar trijulė pėdino tiesiai per suvirtusias nendres, užuot kirtusi jas ar skyrusi, ėjimo tempas bemaž nepasikeitė. Nendrės gulėjo storu kilimu, ir pėdos smego giliai į jas, todėl beveik kas žingsnis vyrai grimzdo iki kelių. O kai kuriose vietose nendrynas buvo toks tankus, kad net nukirsti stiebai liko stovėti stati, paremdami vienas kitą, ir teko laužtis pro juos jėga. Doginsas dar du sykius griebėsi Pjautuvo, kol pagaliau keliautojai prisipažino pralaimėję. Juk jie šitaip brovėsi pirmyn jau bemaž valandą; už nugarų liko platus, tiesus takas pro nendres, priešais stūksojo dar tankesnė ir aukštesnė tų prakeiktų stiebų siena. O iš tos vietos, kur jie dabar stovėjo, vis dar matėsi stovyklavietė, palikta prieš valandą.
- Kad taip į priekį paleidus prijaukintą tūkstantkojį, - nelinksmai pajuokavo Doginsas. Jis paniuręs nužvelgė nendres aplinkui; kai kurios jų buvo daugiau kaip aštuonių pėdų aukščio. - Mano galva, verčiau grįžkime ir pasidairykime kito kelio.
Bičiuliai pasėdėjo proskynoje dar penkias minutes, kol atgavo kvapą. Nialas vis šluostėsi nosine prakaitą, srūvantį veidu bei sprandu. Oras buvo tvankus. Jie jau ketino stotis, kai Manetas ūmai kilstelėjo ranką, prašydamas tylos. Iš tolumos atsklido laužomų nendrių traškesys. Garsas pamažu artėjo ir staiga pasuko tiesiai į trijulę. Bičiuliai atsistojo, iškėlę Pjautuvus, pirštus laikydami ant gaidukų. Bet kai pro nendres besibraunantį padarą nuo jų skyrė vos dešimtis jardų, traškėjimas pasuko kita kryptimi. Jį lydėjo negarsus, bet aiškiai girdimas urzgimas bei sunkus šnopavimas.
Po akimirkos vyrai pamatė ir padarą, skleidžiantį tuos garsus: gal už dešimties žingsnių šone virš nendrių šmėkštelėjo šarvuota nugara. Ji buvo aukšta, kumpa, ir Nialas iš pradžių pamanė, kad jos savininkas - kažkoks milžiniškas vėžlys. O paskui gyvūnas išsiveržė iš nendrių tiesiai už keliautojų nugarų ir perkirto jų paliktą taką. Vyrai spėjo įžiūrėti plokščią varlišką snukį su suragėjusiais iškyšuliais virš antakių, masyvią šarvuotą nugarą bei trumpas galingas kojas. Pėdos, labai plačios ir plėvėtos lyg anties, žengė nerangiai, krypuodamos į šonus. Galiausiai priešais keliautojų akis šmėkštelėjo ir dingo trumpa, bet storais šarvais dengta uodega.
- Dieve mano, kas tai? - sušnibždėjo Manetas.
Doginsas gūžtelėjo pečiais.
- Dauguma šių padarų neturi pavadinimų. Bet dabar suprantu, kodėl jam nė motais, jog kelia tokį triukšmą. Tikriausiai turint tokį šarvą galima nieko nebijoti.
Trijulė pagrįžo savo pėdomis ir stabtelėjo prie tako, kurį nendrėse pralaužė milžiniškasis driežas. Paties padaro nebesimatė, tačiau tolumoje vis dar girdėjosi traškėjimas.
- Eime šiuo keliu, - pasiūlė Doginsas. - Vis geriau, negu grįžti atgal.
Jie patraukė šarvuotosios pabaisos pėdomis. Ji savo svoriu taip suslėgė nendres, kad eiti buvo visai lengva; vienoje vietoje padaras netgi išvertė su šaknimis didelį krūmą. Kurį laiką bičiuliai buvo priversti eiti kiek į dešinę nuo reikiamos krypties. Bet maždaug už pusmylio žemė po kojomis tapo klampesnė, pro suplūktas nendres sunkėsi vanduo. Šioje vietoje šarvuotasis padaras pasuko į raistyno gilumą, taigi keliautojai vėl nužingsniavo tiesiai link Deltos širdies.
Nialas, kuris ėjo paskutinis, retsykiais vis žvilgčiojo per petį atgal. Ne todėl, kad baiminosi, jog kas nors gali juos sekti; tiesiog todėl, kad neužmiršo Simeono priesako būti budriam. Tačiau kai trijulė, pasukusi kita kryptimi, nuėjo dar porą šimtų jardų, Nialą staiga apėmė keistas nesmagus jausmas. Jis stabtelėjo ir dirstelėjo atgal. Kas tai? Akys lyg ir pagavo judėjimą ten, kur takas dingo nendryne; o gal tik pasivaideno? Nepastebėję, kad Nialas sustojo, Manetas ir Doginsas žingsniavo toliau. Kai jų žingsniai pakankamai nutolo, Nialas išgirdo tyloje dar vieną garsą: kažkas sėlino pro nendres už kelių pėdų kairėje. Vaikinas palinko į priekį įsiklausydamas, bet kai pamėgino perkelti svorį ant kitos kojos, garsiai trakštelėjo sausas stiebas, ir paslaptingieji garsai iškart nutilo. Nialas neišsigando: su Pjautuvu rankoje jautėsi galįs kontroliuoti situaciją. Jis atsargiai žingtelėjo į priekį, Pjautuvo vamzdžiu praskirdamas nendres.
Ir krūptelėjo iš netikėtumo, tiesiai priešais save išvydęs varliaveidžio padaro akis. Varliaveidis, tūnantis vos už poros pėdų nuo jo, atrodė ne mažiau išsigandęs. Nialas akimirkai neryžtingai stabtelėjo, ir praskirtos nendrės atsitiesė; vaikinas instinktyviai skėstelėjo rankomis, kad neprarastų pusiausvyros. Ir tada varliaveidis prašiepė lūpas, apnuogindamas dvi eiles aštrių geltonų ilčių. Pasigirdo šnypštimas, ir šilto skysčio čiurkšlė švirkštelėjo Nialui į skruostą bei smilkinį. Kol vaikinas atgavo pusiausvyrą, padaras paspruko. Nialas dar spėjo pamatyti, kaip pilkas kūnas nėrė į nendrių tankmę, jų nelaužydamas, ir dingo.
- Kur tu, Nialai? - atsklido Doginso balsas.
Skystis, varvantis Nialo skruostu, staiga ėmė graužti odą; vaikinas pasilenkė, pasisėmė pilnas rieškučias drumzlino vandens ir nusiplovė geliančią vietą.
- Kas nutiko? - vėl šūktelėjo Doginsas.
- Mus sekė, - atsiliepė Nialas. Skruostas jau degė; sudrėkinęs nosinę, vaikinas prispaudė ją prie nutvilkytos odos. - Toks pat į varlę panašus padaras, kokį mačiau prie upelio. Jis mane apspjovė.
Vėl suėję draugėn, bičiuliai penkias minutes pastovėjo, įsiklausydami į tylą, tačiau jokių įtartinų garsų neišgirdo.
- Tu vis dar manai, kad jis nepavojingas? - paklausė Doginsas.
Nialas papurtė galvą.
- Nebemanau. Mačiau jo dantis. Tikrų tikriausias mėsėdis.
Doginsas pakėlė akis į dangų.
- Verčiau eime toliau.
Visi trys pagalvojo tą patį: raistas - ne pati tinkamiausia vieta nakvynei.
Bičiuliai patraukė toliau. Nialui vėl ėmė smarkiai peršėti skruostą, o po dešimties minučių vaikinas buvo priverstas stabtelėti ir dar sykį atvėsinti jį vandeniu. Doginsas susirūpinęs pažvelgė Nialui į veidą.
- Pradeda rausti. Tikriausiai tai kažkokie nuodai.
O Manetas pridūrė:
- Sykį vieną iš mano jūreivių užpuolė kobra spjaudale - vargšas vos neapako.
Nialas krūptelėjo įsivaizdavęs, ką reiškia jausti tokį deginantį skausmą akyse.
Jie vėl patraukė taku per sutryptas nendres. Purvas po kojomis vis skystėjo; visi suprato, kad jei ne storas nendrių kilimas po kojomis, jie iki kelių įklimptų purve. Nuo ilgo žingsniavimo spyruokliuojančiu taku paskaudo kojas, lipni kaitra varė iš kūnų paskutinį prakaitą: keliautojų drabužiai kiaurai permirko, tarytum jie ne ėjo, bet plaukė.
Tačiau nendrių siena jau nebebuvo tokia tanki, ir pačios nendrės žemėjo. Retsykiais iš tolumos atsklisdavo šarvuotojo padaro, einančio kažkur priekyje, urzgimas. Nialas nuolatos dirsčiojo atgal, tačiau varliaveidžio nebematė. O išlaikyti budrumą buvo vis sunkiau; dabar vaikinas troško tik vieno - rasti sausą vietelę, kur galėtų atsisėsti ir pailsėti.
Ūmai Manetas prasmego kiaurai nendrių kilimą ir atsidūrė iki juosmens vandenyje. Jis ėjo pirmas ir buvo sunkiausias iš trijulės. Draugai padėjo jam išsigauti iš vandens, paskui ištraukė brezentinį batą, įstrigusį purve. Grabaliodamas tarp nendrių, Nialas pajuto kažką ant savo riešo ir skubiai atitraukė ranką; ranka šliaužė juoda dėlė, mažiausiai keturių colių ilgio. Vaikinas su pasišlykštėjimu nusipurtė siurbėlę, paskui žolės kuokštu įnirtingai nusitrynė jos paliktą gleivėtą pėdsaką.
Jau buvo akivaizdu, kad šiuo taku jie niekur toli nenueis. Tačiau vien nuo minties apie grįžimą atgal linko kojos. Kol bičiuliai neryžtingai stoviniavo, niekaip neapsispręsdami, ką dabar daryti, klaikus skausmo klyksmas išplėšė juos iš sąstingio. Kažkur priešakyje pašėlusiai suteškėjo vanduo, vėl pasigirdo skausmingas gerklinis klyksmas. Ir netikėtai vėl stojo tyla.
Nuovargį lyg ranka nuėmė. Keliautojai susižvilgčiojo, iškėlę priešais save Pjautuvus. Dabar jie girdėjo tik tylų vandens plekšėjimą ir gomurinį urzgimą.
- Bijau, teks sukti atgal, - tarė Nialas.
Doginsas susiraukė.
- Norėčiau pamatyti, kas ten vyksta.
Jis atsargiai nutykino pirmyn, iš pradžių baksnodamas žemę bato nosimi, ir tik tada perkeldamas ant tos kojos visą svorį. Manetas ir Nialas, taip pat netverdami smalsumu, nusėlino iš paskos. Pasukęs už tako vingio, Doginsas kilstelėjo Pjautuvą. Bet paskui vėl nuleido ir atsigręžęs mostu perspėjo bičiulius eiti tyliai. Po akimirkos jie jau stovėjo Doginsui už nugaros.
Priešais telkšojo užpelkėjęs ežeriūkštis. Iš vandens, suplakto su dumblu, kyšojo šarvuotosios pabaisos kupra. Pabaisa buvo nusisukusi į priešingą pusę, ir keliautojai nematė, ką ji ėda. Matėsi tik tiek, kad kažką laiko priekinėse letenose ir godžiai drasko dantimis. Perspėta kažkokio šeštojo pojūčio, pabaisa ūmai atsigręžė ir dėbtelėjo į žmones. Iš po suragėjusių ataugų ant kaktos žybtelėjo mažos akutės; karpuotas rupūžės snukis buvo kruvinas, kraujas varvėjo iš žiaumojančių nasrų. Nialas pridėjo pirštą prie gaiduko. Tačiau pabaisa nusisuko ir ėdė toliau. Tikriausiai po tais savo šarvais jautėsi tokia nenugalima, kad žmonės jai buvo nė motais.
Trys bičiuliai susižvalgė. Kelias užtvertas. Tuoj už ėdančios pabaisos pelkė baigėsi, žemė palengva kilo, pereidama į lėkštas kalvas. Anapus tų kalvų, maždaug už penkių mylių, stūksojo kalva su bokšto pavidalo kyšuliu viršūnėje. Tačiau dabar jau aiškiai matėsi, kad tas kyšulys nėra žmogaus pastatytas bokštas; iš čia jis atrodė panašus į nulūžusį milžiniško padaro ragą.
Trijulė grįžo taku atgal ir ėmė tartis, ką daryti toliau. Į šiaurę nuo jų beveik iki pat jūros tęsėsi raistynas, eiti ta kryptimi buvo beprasmiška. Norint apeiti pabaisą, reikėjo sukti į pietus, vėl braunantis pro nendres.
Mintis, kad pelkės netrukus liks už nugarų, sustiprino keliautojų ryžtą. Doginsas kilstelėjo Pjautuvą, spūstelėjo galingumo reguliatorių iki apatinės atžymos ir iššovė. Nendrės priešakyje suvirto ant šono, tarsi nupjautos nematomo milžino dalgio. Tuo pat metu pasigirdo prislopintas riksmas. Doginsas nelinksmai vyptelėjo.
- Vienam galas.
Nenuleisdami ginklų, keliautojai ėmė brautis per nendryną. Nenuėję nė dešimties žingsnių, pamatė padaro, kuris rėkė, lavoną. Pjautuvo spindulys, pataikęs šiek tiek žemiau juosmens, perrėžė pilką kūną pusiau. Agonijoje prašieptos lūpos apnuogino geltonas iltis. Pražiotoje burnoje, virš liežuvio pagrindo, matėsi siauras vamzdelis nuodams išspjauti.
Padaras iš tiesų labiau priminė žmogų negu varlę. Nors pėdas dengė plėvės, ilgos kojos buvo storos ir stiprios. Rankos taip pat buvo plėvėtos, tačiau pirštai kibūs. Varliaveidžio oda turėjo melsvai pilką atspalvį. Išvirtę viduriai dvokė, todėl keliautojai negaišuodami nuskubėjo toliau. Aplinkui šiugždėjo ir traškėjo nendrės: varliaveidžiai juos sekė.
Maždaug po ketvirčio valandos priešakyje išniro lėkštųjų kalvų viršūnės. Nendrės abipus keliautojų vis žemėjo ir retėjo, jie jau galėjo matyti mažiausiai per dešimt žingsnių į priekį. Šiugždėjimas aplinkui netilo, tačiau nei kairėje, nei dešinėje nieko nesimatė.
Jau nebereikėjo skintis kelią Pjautuvu; nendrės taip išretėjo, kad nebetrukdė eiti. Tačiau žemė po kojomis buvo klampesnė ir klastingesnė. Sykį Nialas netgi įklampino abu batus ir turėjo traukti juos iš gličios juodos pliurzės, nuo kurios sklido pažįstamas puvimo tvaikas. Keliautojai taip įprato prie jo, kad jau nebekreipė dėmesio.
O kai iki kalvų pašlaičių liko vos keli šimtai žingsnių, Manetas staiga riktelėjo ir prasmego dumble iki juosmens. Pačiupę bičiulį už rankų, Nialas ir Doginsas ėmė traukti jį lauk.
- Saugokitės! - staiga šūktelėjo Manetas.
Atsigręžę jie išvydo visą ordą varliaveidžių, paknopstomis atbėgančių iš nendryno tankmės. Nialas ir Doginsas paleido Maneto rankas - tas iškart iki pusės prasmego liūne - ir stvėrė nuo žemės savo Pjautuvus. Doginsas iššovė pirmas. Riaumojanti žydra ugnis praskynė taką bėgančiųjų minioje ir padegė nendres už jų nugarų. Tačiau likusieji varliažmogiai toliau bėgo kaip bėgę link trijų keliautojų. Nialas nuspaudė gaiduką, taikydamas užpuolikams į kojas, ryžtingai vedžiodamas ginklo vamzdžiu iš kairės į dešinę ir atgal. Buvo atgrasu pjauti gyvų padarų kūnus lyg žolę, bet nebuvo kitos išeities. O varliaveidžiai, tarsi neturėdami nei baimės, nei savisaugos jausmo, vis tiek bėgo į šaudančiuosius. Tikriausiai juos ginė vienui vienas tikslas - sunaikinti įsibrovėlius; todėl net gentainių žūtis negalėjo jų sustabdyti.
Minutė kita, ir užpuolikų neliko. Žemę nuklojo jų kūnai, dauguma perkirsti ties keliais; tie vis dar trūkčiojo ir rangėsi. Iš kai kurių liko tik apanglėjusios liekanos - Doginsas sureguliavo savo Pjautuvą didesniam galingumui. Ore tvyrojo apdegusios mėsos kvapas. Nialas nuleido ginklą; jį pykino. Doginsas šaudė toliau, kol pribaigė visus sužeistuosius. Kai jis pagaliau padėjo Pjautuvą ant žemės, įkaitęs vamzdis net sušnypštė, susilietęs su drėgnu paviršiumi.
Per tą laiką Manetas prasmego liūnan iki krūtinės. Kuo labiau jis stengėsi išsikabaroti, tuo giliau grimzdo. Nialas ir Doginsas vėl šoko traukti bičiulį, bet pėdos slysčiojo gličiu purvu - neįsispirsi. Galiausiai Nialas išsiėmė iš kuprinės virvę ir aprišo ja Manetą per pažastis. Tada jiedu su Doginsu atsitraukė toliau, kur žemė buvo kietesnė, ir ėmė iš paskutiniųjų traukti virvę; Manetas padėjo jiems, rankomis kabindamasis į akivaro pakraštį. Ūmai galiūno kūnas garsiai čeptelėjęs ištrūko iš liūno, ir Nialas su Doginsu neišlaikę pusiausvyros šleptelėjo žemėn.
Jie pasėdėjo dešimt minučių, kol atgavo kvapą; Manetas kuokštais rovė žolę aplinkui, mėgindamas nusivalyti dumblą nuo drabužių. Saulė jau kybojo žemai virš vakarinių kalvų: dar kelios valandos, ir sutems. Bet iš tos vietos, kur ilsėjosi bičiuliai, gerai matėsi, kad iki raisto pakraščio belikę vos keli šimtai jardų; toliau prasidėjo tvirta žemė.
Nialas atsistojo ir užsivertė kuprinę ant nugaros. Kiti du taip pat pakilo, nors ir nenoriai. Manetas dirstelėjo per petį į apanglėjusius varliažmogių lavonus.
- Tikėkimės, daugiau jų nebesutiksime.
- Amen, - atsiliepė Doginsas.
Keliautojai lėtai ir atsargiai patraukė pirmyn, apeidami stovinčio vandens duburius. Vandens paviršių dengė smaragdo žalumo žolės ir maurai, žalių, į planktoną panašių dumblių sąnašos. Taip jie ir ėjo, sukinėdamiesi tarp balų. Manetas, kuris žingsniavo pirmas, atsigręžė į bičiulius.
- Žinote, ko man dabar labiausiai norėtųsi?
- Ne.
- Karštos vonios.
Doginsas sukikeno, rodydamas į maurais apžėlusią balą, pro kurią jie dabar ėjo.
- Šita netiks?
Jam bekalbant, žalias vandens paviršius prasiskyrė, ir į keliautojus įsispitrijo išsprogusios varliažmogio akys. Išvydęs padarą, Manetas nusišaipė. Tą pačią akimirką, Nialui nespėjus perspėti bičiulį, žalia nuodų čiurkšlė šovė Manetui tiesiai į veidą. Galiūnas riktelėjo ir atšoko atatupstas. Tūžmingai surikęs, Doginsas kilstelėjo Pjautuvą ir iššovė. Tai buvo klaida. Ūmai trijulę apgobė šnypščiantis karštų garų debesis. Nialas parpuolė ant kelių, veidą prisidengdamas rankomis, nes garai veržėsi į akis ir į nosį. Kelias sekundes jis jautėsi visiškai bejėgis. Paskui migla prasisklaidė. Vaikinas apsidairė aplinkui. Duburys, telkšojęs čia prieš minutėlę, išnyko. Jo vietoje žiojėjo glitaus juodo purvo krateris, pakraščiuose apkibęs žole ir žaliais maurais. Iš gretimos balos į jį jau sroveno vanduo. Purve aukštielninkas tysojo varliažmogis, atmetęs rankas, praskėtęs kojas. Išpurtęs lavonas buvo keistai baltas, mėsa, atšokusi nuo vienos rankos, apnuogino kaulus. Karštų garų debesyje kūnas akimirksniu suvirė.
Manetas vaitojo ir inkštė, veidu įsispaudęs į drėgną žemę. Skubiai nusimetę kuprines, Doginsas ir Nialas išsitraukė atsarginius drabužius ir sudrėkino juos vandeny. Nialas, kuriam iki šiol tebeperšėjo veidą - raudona skruosto oda buvo nusėta vos įžiūrimomis pūslelėmis, - puikiai suprato, kaip turėjo skaudėti bičiuliui. Manetas dejuodamas leidosi draugų pasodinamas; tie atsargiai uždėjo jam ant veido šlapius skudurus. Galiūnas sėdėjo, spausdamas tuos skudurus prie akių, iš skausmo linguodamas pirmyn atgal, o Nialas su Doginsu bejėgiškai žvelgė į jį.
Galiausiai Manetas atsigulė kniūbsčias šalia vieno iš duburių ir panardino kaktą bei akis į vandenį. Skausmas bent šiek tiek aprimo. Bet kai po pusvalandžio jis pagaliau atsitiesė, draugai neatpažino jo veido: oda aplink akis siaubingai sutino. Manetas pirštais kilstelėjo akių vokus ir suriko iš nevilties.
- Aš aklas! Aš nieko nematau!
Vargšas kūkčiodamas parpuolė ant žemės. Nialas žvelgė į bičiulį nuoširdžiai trokšdamas, kad jo paties skausmas būtų didesnis, tada galbūt jis jaustųsi mažiau kaltas. Jis nejautė verkiančiam Manetui paniekos, tik begalinę užuojautą.
Doginsas švelniai apkabino nelaimėlį per pečius.
- Aš žinau, kaip tau skauda, bet mums reikia eiti. Jei liksime čia, žūsime.
Manetas vargais negalais susivaldė.
- Jums teks vesti mane.
- Ir vėsime.
Nelaimingas apakęs galiūnas atsistojo.
- Kur eisime?
Doginsas žvilgtelėjo į Nialą.
- Atgal.
- Per pelkę? - paklausė vaikinas.
- Kito kelio nėra. Privalome nuvesti jį atgal pas Simeoną. Kaipgi eisime toliau su neregiu.
Nialas suprato, kad Doginsas teisus. Jis dirstelėjo į saulę už nugaros.
- Tada reikia paskubėti.
Manetas garsiai kaleno dantimis; skausmą nuslopino šokas.
- Atleiskite man, - pralemeno jis.
- Tau nėra ko atsiprašinėti, - ėmė raminti bičiulį Doginsas. - Kaip manai, ar pajėgsi nueiti visą kelią atgal?
- Eiti galiu. Tik nieko nematau.
- Dėl to nesijaudink. Mes tave vėsime. Ką gi, metas judėti.
Nialas ir Doginsas pririšo Maneto Pjautuvą prie jo kuprinės ir užkėlė ją galiūnui ant pečių. Abu mielai būtų perėmę iš sužeistojo naštą, bet nebuvo prasmės tai daryti; jei vienas kuris iš trijulės neštų dvigubą svorį, tai ir ėjimo greitis sulėtėtų dvigubai.
Pėdindamas taku per nendres atgalios, Nialas negalėjo atsistebėti, kurgi dingo jo nuovargis. Matyt, patirtas sukrėtimas atnaujino jėgas, išleisdamas slaptas energijos atsargas. Dabar jam rūpėjo tik viena - pasiekti stovyklavietę iki tamsos. Bičiuliai paėmė Manetą už rankų - taip buvo lengviau eiti, negu laikant už parankių - ir trijulė plačiais, greitais žingsniais patraukė taku. Manetas taip pat suprato, kad jų gyvybė priklauso nuo ėjimo greičio, ir nesiskųsdavo, kai suklupęs parpuldavo ant kelių. Jis vis klausinėjo: "Ar jau tamsu?" - o draugai atsakinėjo: "Ne, dar ne". Kai jie nusprendė eiti atgal, Nialas širdyje neabejojo, kad tamsa užklups juos vidury pelkės. Bet greitas žygio tempas teikė vilčių, ir jis pagaliau patikėjo, kad galbūt išties pavyks išsikapstyti dar su šviesa. Kai trijulė pasiekė tako vingį, ties kuriuo Nialas pirmąsyk pastebėjo iš paskos sekantį varliažmogį, vaikino širdis atsigavo: jie sėkmingai įveikė jau daugiau kaip pusę kelio. Po dvidešimties minučių keliautojai išėjo į savo pačių išdegintą taką. Saulė kaip tik leidosi už vakarinio horizonto linijos, bet dangus tebebuvo blausiai mėlynas. Ūmai jie išniro iš nendrių, ir Nialas išvydo priekyje tarp medžių žėruojančią ugnelę.
- Simeonai! Milai! - vienu balsu sušuko Nialas ir Doginsas.
Šiurpiai ištinusį Maneto veidą nušvietė šypsena.
Nepraėjus nė penkioms minutėms, jie įvirto į laukymę, apšviestą laužo ugnies; Simeonas padėjo prilaikyti Manetą. Milas, kuris gulėjo prie laužo, susisupęs į antklodę, skausmingai pasikėlė ant alkūnės.
- Jau grįžote? Ar smagus buvo pasivaikščiojimas?
Nialas lyg pakirstas susmuko ant žemės, užsimerkė ir atsipalaidavo. Kelioms minutėms vaikiną apėmė tyro džiaugsmo ir absoliutaus saugumo pojūtis - taip jis jausdavosi vaikystėje ant motinos rankų. Atrodė visai nesvarbu, kad juos vis dar supa pavojai, kad jie gali niekuomet nebeištrūkti gyvi iš siaubingųjų Deltos miškų ir pelkynų. Dabar, šią akimirką, jie buvo saugūs, ir Nialas dėkingai priėmė šią akimirką, kaip išvargęs žmogus priima pūkų patalą.
Kol Doginsas pasakojo, kas jiems nutiko pelkėse, Simeonas pavirino vandenyje suvos lapus ir nuoviru suvilgė Manetui akis. Neregys sudejavo iš skausmo, skysčiui patekus į akis, bet po kelių sekundžių giliai atsiduso ir palaimingai šyptelėjo. Paskui Simeonas uždėjo Manetui ant vokų karštą kompresą iš suvos lapų. Po minutėlės gilus, lygus kvėpavimas pranešė, kad sužeistasis užmigo.
Doginsas pakuždomis paklausė Simeono:
- Kaip manai, jis vėl matys?
- Nežinau. Jeigu šie nuodai panašūs į kobros spjaudalės nuodus, aklumas jam negresia, juk akis iškart praplovėte.
Doginsas užjaučiamai pažvelgė į groteskiškai išpurtusį Maneto veidą.
- Tikiuosi, kad taip ir bus.

Juodame danguje viena po kitos įsižiebė pirmosios žvaigždės. Vėsus vėjas iš jūros atūžė į slėnį, ir nors keliautojus nuo jo užstojo medžiai, aiškiai girdėjosi, kaip vėjas dūsauja ir staugia viršutinėse šakose.
- Kodėl nesirodo drugiai? - paklausė Nialas Simeono.
- Žemumoje jų tyko pernelyg daug pavojų. Drugiai labiau mėgsta aukštesnes kalvas, kur neauga vabzdžiaėdžiai augalai.
- Ar augalai naktį miega?
- Tikriausiai. Ar pastebėjai, kad žolė nebeslankioja iš vienos vietos į kitą?
- Ne, neatkreipiau dėmesio.
Nilas išrovė kuokštelį vešlios žolės ir iškėlė jį prieš laužo šviesą: mažytės baltos kojelės nejudėjo. Vaikinas numetė kuokštelį atgal ant žemės, bet žolelės net nemėgino vėl suleisti šaknis į dirvą.
- Vadinasi, naktį Delta saugesnė negu dieną?
- Būtų saugesnė, jei ne gyvūnai.
- Tada verčiau paeiliui budėkime pernakt, - įsiterpė Doginsas ir plačiai nusižiovavo.
- Bijau, kad teks. Aš vis tiek ketinau visą naktį nemiegoti. Todėl budėsiu pirmas, - pasisiūlė Simeonas.
Vyrai pavakarieniavo omaro mėsos likučiais su duonos džiūvėsiais. Tačiau Nialas buvo toks pavargęs, kad nejautė alkio. Sukramtęs kelis kąsnelius, jis atstūmė savo porciją į šalį ir atsigulė; ketino baigti valgyti, kai akys truputį pailsės. Bet vos tik padėjo galvą ant žemės, iškart užmigo.
Atrodė, nepraėjo nė kelios sekundės, kai Doginsas ėmė purtyti jį už peties.
- Gerai, gerai, - pro miegus sumurmėjo Nialas, - tuoj pabaigsiu tą mėsą.
Bet pramerkęs akis, vaikinas savo nuostabai išvydo, jog laužas jau susmilkęs į baltų pelenų bei raudonų anglių krūvą, o Simeonas ir Milas miega.
- Tavo eilė budėti, - sušnibždėjo Doginsas.
- Kuri valanda?
- Pora valandų iki aušros.
Nialas nusižiovavo ir virpėdamas iš šalčio atsisėdo. Vėjas tebestūgavo medžiuose, naktis buvo žvarbi.
Doginsas parodė į tamsą.
- Ten kažkas slankioja. Bet nemanau, kad išdrįstų prieiti arčiau. - Sprogdintojas įmetė į gęstantį laužą sausą šaką - Simeonas buvo pririnkęs jų visą krūvą, ilgesnes supjaustęs Pjautuvu; po minutėlės ugnis skaisčiai įsiliepsnojo. - Einu, dar truputį numigsiu. - Susisupęs į antklodę, Doginsas atsigulė prie laužo; po penkių minučių jis jau tyliai knarkė.
Nialas neramiai žvelgė į tamsą. Vėjas taip ūžė, kad užgožė visus kitus garsus, tačiau vaikinui atrodė, kad mato tarp medžių dvi žibančias akis. Jis kilstelėjo Pjautuvą, paskui apsigalvojo: jei tai stambus žvėris, jo riaumojimas prižadins miegančius vyrus. Todėl Nialas tik įmetė į laužą dar vieną šaką, susisupo į antklodę ir atsisėdo, nugara atsišliedamas į nukirstą Judo medį; Pjautuvą laikė tarp kelių.
Žinojimas, kad kažkas stebi jį iš tamsos, išvaikė snaudulį. Kyštelėjęs ranką po tunika, Nialas apsuko minčių veidrodį gaubtąja puse į save. Pojūčiai iškart paaštrėjo, o kartu atėjo ir suvokimas, kad sėdėdamas nugara į medį jis yra lengvai prieinamas iš už nugaros. Vaikinas pamėgino panaršyti po tamsą sąmonės čiuptuvais, gaudančiais vibracijas, pajusti, iš kur sklinda potenciali grėsmė; tačiau susikaupimas, į kurį jį nugramzdino medalionas, trukdė tai padaryti. Nialas nenoriai vėl kyštelėjo ranką po tunika ir nusuko veidrodį nuo savęs. Tada jau vien valios pastangomis įžiebė galvoje žėrintį šviesos tašką ir sukūrė savyje vidinę tylą, leidžiančią sąmonei išsiplėsti į tamsą, apraizgyti viską aplinkui čiuptuvais, jautriais lyg voratinklio gijos.
Ūmai jis suprato, kas per padaras stebi keliautojus iš tamsos. Tai buvo ne žinduolis ir ne roplys; veikiau jų abiejų mišinys. Žvėris buvo nedidelis, bet labai stiprus; Nialas numanė, kad jis galėtų vienu šuoliu pasiekti miegančiuosius. Padarą priviliojo žmonių kvapas, kuris vertė jo pilvą urgzti iš alkio. Bet instinktyvi nuojauta sakė plėšrūnui, kad nematyti ir - iš kvapo sprendžiant - skanūs dvikojai yra kur kas pavojingesni, negu atrodo, ir būtų kvaila juos pulti, pasidavus pilvo reikalavimui.
Nialas nejuto nei baimės, nei nerimo; vaikinas taip aiškiai suvokė visus žvėries poreikius ir norus, kad beveik susitapatino su juo. Sunku buvo patikėti, kad jis sėdi atsišliejęs į medžio kamieną, o ne tūno už krūmo, pasidėjęs naguotas letenas ant žemės. Užtat širdį staiga prislėgė gailesčio našta: juk tas gyvūnas, negalintis ištrūkti iš savo instinktų bei fizinių poreikių spąstų, beveik nesiskyrė nuo žudymo mašinos.
Po kurio laiko Nialui nusibodo stebėtojo vaidmuo; jis užsigeidė pažiūrėti, ar sugebės primesti žvėriui savo valią. Tačiau stebėdamas aplinką jis paniro į absoliutaus pasyvumo būseną - visai kaip voras, tupintis voratinklio centre. Todėl vaikinas vėl užkišo ranką už tunikos - palengva, kad neišsiblaškytų aukštesniojo sąmoningumo dėmesys. Bet vos tik pirštai palietė medalioną, susikaupimas ėmė sklaidytis. Valios pastangomis vaikinas sulaikė jį ir ėmė lėtai, kantriai sukti veidrodėlį aplinkui, kol apvertė gaubtąja puse į krūtinę. Akimirkai viduje sukilo dvi priešingos jėgos: gaivalingos energijos antplūdis, iššauktas minčių veidrodžio, grasino sudraskyti į skutus besvorį pasyvaus stebėjimo tinklą. Nialas iškart atsipalaidavo ir ėmė ritmingai kvėpuoti, tuo tirpdydamas įtampą. Netikėtai sąmonėje įsiviešpatavo taika ir ramybė: medaliono galia visgi prisiderino prie pasyvaus suvokimo būsenos ir jau nebegrasino ją suardyti.
Šio derinio rezultatas taip apstulbino Nialą, kad jis bematant prarado susidomėjimą padaru, tūnančiu tamsoje, nustumdamas išbadėjusį grobuonį į savo suvokimo lauko periferiją. Labiausiai vaikiną nustebino tai, kad du visai priešingus būties aspektus - valios jėgą ir pasyvų stebėjimą, - pasirodo, galima tobulai suderinti, ir valios jėga gali kontroliuoti pasyvų stebėjimą, jo nesuardydama. Nialas niekuomet anksčiau nesusimąstydavo apie tai, jam atrodė savaime suprantama, kad šios dvi priešybės visiškai nesuderinamos tarpusavyje - kur yra viena, negali būti kita. Pasyvus stebėjimas leidžia suprasti pasaulį; valios jėga leidžia pasaulį valdyti. Dabar, šioje palaimingoje harmonijos būsenoje, jis suvokė, kaip smarkiai klydo. Pasyvusis stebėjimas iš tiesų yra būdas panirti į savo vidinį pasaulį.
Tai buvo kvapą gniaužiantis potyris. Nialas jautėsi stovįs ties savo vidinių valdų slenksčiu ir žvelgiąs į jas iš viršaus, kaip kadaise žvelgė žemyn į Diros žemę nuo tvirtovės plokščiakalnio viršuje. Priešais plytėjo visa jo praeitis, tokia pat reali kaip dabarties akimirka. O pakėlęs akis jis regėjo dar tolesnius horizontus - būsimus savo gyvenimus ir visų kitų žmonių gyvenimus. Jausmas buvo panašus į tą, kurį jis patyrė dieną, sėdėdamas upelyje, tik pakylėtas į nepalyginamai aukštesnį tikrovės lygmenį.
Dabar Nialas pagaliau suvokė atsakymą į klausimą, neduodantį jam ramybės nuo tada, kai atvyko į Deltą: kodėl žmogus visada nepatenkintas savo gyvenimu. Atsakymas buvo akivaizdus: todėl, kad kiekvienas žmogus viduje turi galią keisti dabartį ir valdyti bekraštes savo vidinės esybės valdas. Žmogus gimęs būti šios dvasinės karalystės karaliumi, o ne apgailėtinu tremtiniu, uždarytu nuolat kintančioje dabartyje. O kadangi visi žmonės ateidami į pasaulį atsineša šį žinojimą, nė vienas negali pasitenkinti skurdžiu dabarties momentu, net ir iki galo įgyvendinęs visus savo tikslus.
Atrastoji tiesa panardino Nialą į gilų liūdesį. Keista, bet pradžią šiam liūdesiui davė gailestis nelaimingajam padarui, kuris dabar tūnojo už krūmo, netverdamas noru pulti žmones ir sudraskyti į gabalus. Vargšas žvėris neturėjo dvasinės karalystės; jis buvo įkalintas materialiame pasaulyje lyg belaisvis už grotų. Dabar aišku, kodėl Deltoje viešpatauja smurtas: tokiu būdu išbadėję belaisviai išlieja savo neviltį.
Be abejo, gyvenimas Žemėje visada buvo toks. Paliktos savo nuožiūrai, visos gyvos būtybės palaimingai atsipalaiduotų ir tingiai voliotųsi purve, kaitindamosi saulėje. Jėga, palaikanti evoliuciją, kančios ir alkio botagais gena į priekį visa, kas gyva. Žmogui, tiesa, buvo leista tobulėti palengva, daugiau kaip milijonus metų - bet net ir toks tempas pasirodė per greitas. O Deltos padarai verčiami vystytis šimtus kartų greičiau. Štai kodėl gyvenimas Deltoje virto kraupiu pokštu, keliančiu vien šleikštulį. Jis priminė ne tiek kunkuliuojantį evoliucijos katilą, kiek sadisto sapną. Nelaimingieji padarai buvo verčiami vystytis vien tam, kad galėtų žudyti vienas kitą. Visai kaip vorai - tobulėjo tol, kol įgavo jėgų sunaikinti žmones...
Uodo zvimbimas išplėšė Nialą iš apmąstymų. Vaikinas instinktyviai numušė vabzdį ir tik tada atsitokėjo, kad jau švinta, ir laužas senių seniausiai virto plėnimis.
Už kokio šimto pėdų dunksojo krūmas, už kurio tebetūnojo išbadėjęs žvėris. Alkio vibracija sklido nuo jo lyg kančios kupinas klyksmas. Nialas pagalvojo, kad sunaikindamas jį tik padarytų nelaimingajam paslaugą... Bet jau keldamas nuo žemės Pjautuvą suprato, kad šito nepadarys. Jis iššovė į medį už krūmo, nukirsdamas apatinę šaką. Krūmas sujudėjo, ir plėšrusis žvėris vienu šuoliu dingo miške. Nialas spėjo pastebėti tik žalią žvynuotą nugarą ir ilgas užpakalines kojas, panašias į milžiniškos varlės.
Jo bičiuliai ramiai miegojo. Pakėlęs nuo žemės sausą šaką, Nialas pamaišė ja pelenus; radęs kelias žarijas, vėl įpūtė ugnį. Pakilus susijaudinimas tebekaitino vaikiną iš vidaus, bet stebuklinga dvasinių valdų vizija išsisklaidė. Jis grįžo į dabarties momentą, atmintyje išlaikęs tik blausų vaizdą, regėtą nuo vidinės tvirtovės kuorų. Paskui Nialas pajuto požeminės jėgos tėkmę, budinančią Deltą, ir jį apėmė nerimastingas jausmas - pyktis, sumišęs su jauduliu: jis tūžo ant jėgos, sukūrusios Deltos pasaulį, šį kraupų pokštą, ir jaudinosi suvokdamas, kad jo protas, pasirodo, gali prasiskverbti anapus savo paties vienadienių tikslų.

Maneto veidas neatpažįstamai sutino; jis atrodė kaip žmogus, žiauriai sumuštas ir suspardytas. Bet praskyręs pirštais storą odos sluoksnį, užkritusį ant akių, Manetas pareiškė matąs dienos šviesą. Keliautojų nuotaika iškart pakilo - mintis, kad draugas gali likti aklas iki gyvenimo galo, baugino labiau negu mirtis.
Tačiau Milas tebebuvo silpnas ir prisipažino vis dar nejaučiąs kojų; pabandęs atsistoti, jis iškart nuvirto. Vaikino kojos ir pėdos buvo pilkai mėlynos; apžiūrėjęs sužeistąjį, Simeonas paniuro. Galų gale gydytojas nusprendė išbandyti dar vieną priemonę, kurią kadaise naudojo jo močiutė: išvirti medžio, sukėlusio ligą, lapus ir tuo nuoviru vilgyti pažeistas kūno vietas.
Deja, Nialas ir Doginsas neturėjo kada laukti naujojo metodo rezultatų. Jiems prieš akis buvo ilga ir sunki diena, bet koks delsimas galėjo baigtis liūdnai. Užvalgę džiovintos mėsos su džiūvėsiais ir atsigėrę vaistažolių nuoviro, pasaldinto medumi, jie antrąsyk išsiruošė į žygį per pelkes link keistosios kalvos, primenančios milžino galvą.
Simeonas palydėjo bičiulius iki miško pakraščio. Saulė dar tik kilo iš už kalvų keterų jiems už nugarų, ir centrinį Deltos baseiną tebegaubė sidabriškas rūkas.
- Noriu tarti jums porą žodžių prieš kelionę, - prabilo Simeonas. - Gaila, kad negaliu eiti kartu su jumis. Todėl leiskite bent jau duoti jums patarimą. Žinau, kad Deltoje gausu pavojų, bet didžiausias pavojus slypi jumyse. Delta dažniausiai sunaikina tuos, kurie pasiruošę būti sunaikinti, ir pasigaili tų, kurie atsisako tapti aukomis. Ryžtas - štai pagrindinis jūsų išlikimo laidas. Todėl būkite narsūs, bet veltui nerizikuokite. Ir tesaugo jus dievai.
Atsisveikindami vyrai susilietė dilbiais; Simeonas taip stipriai sugniaužė Nialo riešą, kad vaikinas susiraukė iš skausmo. Net nemėgindamas skaityti Simeono minčių, jis staiga aiškiai suprato, kad senasis gydytojas nebesitiki pamatyti juos gyvus. Simeonas stovėjo pamiškėje ir akimis lydėjo nueinančiuosius, kol tie išnyko tarp nendrių.
Nialas su Doginsu dar stovykloje nusprendė traukti savo pėdomis vakariniu pelkės pakraščiu. Bet jie tikrai nesitikėjo, kad vakarykštis jų takas bus beveik užžėlęs. Ten, kur pasidarbavo Pjautuvas, jau kalėsi naujos nendrės, skubėdamos pakeisti nupjautąsias. Tą kelio ruožą bičiuliai įveikė be didelio vargo - jauni stiebai lengvai lūžo po kojomis. Užtat ten, kur kelią jiems ištrypė šarvuotasis driežas su rupūžės snukiu, nendrės jau spėjo atsitiesti. Laimei, čia jos bent jau žėlė ne taip tankiai ir paklusniai gulė ant šono, šienaujamos Pjautuvu - tuo kilimu ir žingsniavo toliau Nialas bei Doginsas. Abu jautėsi gerai pailsėję pernakt ir traukė pirmyn lėtai, bet ryžtingai, vis stabčiodami įsiklausyti į tylą - ar kas neseka iš paskos. Bet, išskyrus vėjo šiugždėjimą nendrėse, negirdėjo jokio garso.
Bičiuliai užtruko daugiau kaip dvi valandas, kol pasiekė vietą, kur vakar ėdantis driežas užtvėrė jiems kelią. Vienintelė žymė, liudijanti apie vakarykštį įvykį, buvo raudona dėmė užpelkėjusiame ežeriūkštyje, kur pabaisa dorojo savo laimikį. Kitoje balos pusėje atsiradęs sutryptų nendrių takas bylojo, kad pasisotinęs padaras patraukė tolyn link pelkės pakraščio. Nialas bei Doginsas nusprendė negaišti laiko ir neieškoti, kaip čia apėjus ežeriuką; jie tiesiog pasuko į šalį ir nužingsniavo savo pačių iškirstu taku ton pusėn, kur vakar juos užpuolė varliažmogiai.
Tačiau ten, kur tikėjosi išvysti apanglėjusių lavonų krūvą, nerado nė menkiausių vakarykščių skerdynių pėdsakų. Neliko nė vieno lavono; nesimatė net žolės, apdegintos Pjautuvų ugnies. Klampią žemę dengė vešlus jaunos žalios žolės kilimas.
Doginsas nepatenkintas susiraukė.
- Tai reiškia, kad aplinkui trinasi ir daugiau šitų varliasnukių - kas kitas, jei ne jie, nusitempė lavonus?
Bet Nialas sutrikęs spoksojo į taisyklingai apvalią duobelę purve prie jo kojų; vaikiną sudomino tai, kad duobelė pamažu prisipildė vandens. Išsitraukęs mačetę, Nialas susmeigė ją į žemę iki pat kriaunų, apsuko ratuku ir išpjovė kūgio pavidalo purvo gumulą, kurį ištraukė lauk, paėmęs už žolės. Ir staiga atšoko atatupstas. Peilis perpjovė perpus ilgą baltą bemaž colio skersmens kirminą, ir viena iš jo pusių skubiai rausėsi atgal į žemę. Antroji bejėgiškai rangėsi duobelės dugne, kurį jau sėmė vanduo. Iš duobės šono išlindo kitas kirminas; Nialas įžiūrėjo ryklišką burną, pilnutėlę aštrių, vidun lenktų dantų. Kirminas nedvejodamas puolė besirangantį galą: šoko į priekį, plačiai pravėręs nasrus, iškando iš liekanos šono savo galvos dydžio gabalą ir nuplėšė vienu staigiu truktelėjimu. Netrukus į puotą atskubėjo dar du kirminai. Matyt, žemėje po keliautojų kojomis šių gyvių knibždėte knibždėjo. Nialas stebėjo juos šlykštėdamasis, bet vis tiek negalėdamas atitraukti akių, kol staiga pajuto kažką ant savo blauzdos. Vaikinas išsigandęs atšoko; iš dumblo lyg gyvatė išsirangė dar vienas kirminas. Nialas vienu mačetės smūgiu nukirto jam galvą. Begalvis kūnas ėmė raitytis juodoje pliurzėje, kur jį bematant užpuolė pustuzinis kitų kirminų.
Doginsas nusispjovė.
- Gerai, kad nesugalvojome nakvoti pelkėje. Šitos šlykštynės rajesnės už piranijas.
Begalvis kirminas išnyko, nespėjus jam baigti sakinio. Taip paaiškėjo, kur dingo varliažmogių lavonai.
Bičiuliai nuskubėjo toliau link lėkšto šlaito, ties kuriuo baigėsi pelkynas. Tik sykį stabtelėjo - prie maurais apžėlusio duburio, iš kurio varliažmogis užpuolė Manetą. Jiedu nepatikliai įsižiūrėjo į vandenį, bet joks judesys nesudrumstė žalio paviršiaus. Po penkių minučių jų pėdos jau žengė tvirta žeme.
Čia keliautojai pagaliau sustojo apsižvalgyti. Jiems po kojomis žėlė šiurkšti ir standi kaip viela žolė, kurios tamsiai žalia spalva ryškiai kontrastavo su gelsva pelkyno žaluma. Tokia pieva buvo visai nebūdinga Deltai, atrodė tarsi perkelta čionai iš vėsesnio klimato zonos. Priešais kilo nuožulnus šlaitas, nusmaigstytas pliko granito luitais. Pietuose žemė taip pat palengva kilo, bet maždaug už mylios tamsžalė pieva baigėsi, užleisdama vietą šviesiai žalioms džiunglėms, virš kurių lyg iškvėptas garas tvyrojo sidabrinis rūkas. Už džiunglių bolavo properša tarp kalvų, ribojančių Deltą iš pietų. Šiaurėje žemė palaipsniui leidosi link jūros, ir ten tamsžalė žolė perėjo į klampų raistyną. Tolumoje, ties pačiu horizontu, žvilgėjo saulėje jūros paviršius. Taigi keliautojai atsidūrė lyg ir kokioje sausoje, uolėtoje saloje pačiame Deltos viduryje.
Doginsas nepatikliai dairėsi aplinkui, nepaleisdamas iš rankų Pjautuvo.
- Negaliu patikėti, kad čia iš tiesų taip ramu, kaip atrodo. Galvą dedu, tai spąstai. - Jis pažvelgė į uolėtą kalvos keterą už kokio pusmylio nuo tos vietos, kur stovėjo abu bičiuliai. - Kažin kas ten už jos?
- Anot Simeono, kuo arčiau Deltos centro, tuo daugiau pavojų, - tarstelėjo Nialas.
- Iš kur jis žino? - burbtelėjo Doginsas. - Simeonas niekuomet nėra buvęs pačiame centre.
Nialas pasilenkė ir pamėgino išrauti vieną žolelę. Toji nepasidavė, ir vaikinas trūktelėjo stipriau, apsivyniojęs stiebelį apie pirštą. Ūmai kažkas taip dūrė jam į pirštus, kad ranka pati atsitraukė. Dūris buvo panašus į sustumiamojo vamzdelio dilgtelėjimą, tik gerokai stipresnis.
- Kas nutiko? - pasidomėjo Doginsas.
- Pamėgink išrauti vieną žolelę.
Doginsas pasilenkė, tvirtai suėmė stiebelį tarp nykščio bei smiliaus ir trūktelėjo. Aiktelėjęs iš nuostabos, tuoj pat paleido žolelę ir pakėlė pirštus prie akių.
- Tas velnio sutvėrimas man trinktelėjo!
Nialas pasilenkė ir paglostė žolę delnu. Tai buvo klaida. Smūgis buvo toks stiprus, kad vaikinas riktelėjo iš skausmo, skubiai atitraukdamas ranką. Bičiuliai susižvalgė.
- Kas gi tai? - paklausė Nialas.
- Elektros srovė, - paaiškino Doginsas. - Neteko matyti elektrinio ungurio?
Nialas papurtė galvą.
- Na, jis irgi panašiai nukrečia.
- Tai kodėl nejaučiame tos srovės pėdomis?
- Nes mūsų batų padai guminiai.
Nialas sutrikęs apžiūrinėjo žolę aplinkui.
- Kodėl ji netrenkė iškart, vos tik pirmąsyk prisiliečiau?
- Gal todėl, kad tu nebandei jos rauti.
Nialas žengė pirmyn kelis atsargius žingsnelius.
- Manai, saugu eiti per šitą pievą?
- Pakankamai saugu, kol abu avime batus.
Jie patraukė link uolėtosios keteros; Nialas žengė atsargiai, neryžtingai - negalėjo patikėti, kad batų padai gali apsaugoti nuo elektros srovės. Galiausiai jis paklausė vyresniojo bičiulio:
- Kodėl toji žolė trankosi elektra?
- Toks jos savigynos būdas, manyčiau. Paprasta žolė negali apsiginti.
Už šimto jardų jie praėjo pūvančias stambaus paukščio liekanas; Nialas spėjo, kad tai galėjo būti erelis. Nagai tebebuvo sugniaužti agonijoje, plačiai pražiotas snapas ir tuščios akiduobės tarytum klykė iš nevilties.
- Kuriam galui jai prireikė žudyti paukštį? Paukščiai žolės nelesa.
- Užtat jų lavonai tręšia dirvą.
Nialas su pasišlykštėjimu nužvelgė šiurkščią vielinę žolę.
- Paprasta žolė patraukliau atrodo.
- Norint išgyventi, tenka kažką aukoti.
Pagaliau jie pasiekė stačią akmenuotą kalvos keterą ir ėmė kopti ja aukštyn. Kai kurie iš nutrupėjusių granito kyšulių buvo pakankamai stambūs, kad už jų galėtų slėptis koks nors žvėris; todėl bičiuliai kopė atsargiai, nepaleisdami iš rankų ginklų. Bet pasiekę viršūnę įsitikino, kad veltui būgštavo. Priešais plytėjo nuolaidus gal mylios ilgio šlaitas, apačioje supamas margaspalvės džiunglių juostos. Tuoj už džiunglių žvilgėjo viena iš upių, atitekanti iš pietinės Deltos pusės; vietomis ji buvo visai siaura - upeliukas, vinguriuojantis tarp medžių ir pelkėtų užutekių. Anapus upės, tiesiai priešais keliautojus, stūksojo kalva su bokštą primenančiu kyšuliu. Dabar, kai juos nuo kalvos skyrė vos trys mylios, ji jau nebeatrodė panaši į milžino galvą, ir kyšulys tikrai buvo ne bokštas. Iš čia jis buvo panašus į kažkokią augalinę ataugą ar nuskeltą galingo medžio kamieną.
- Panašu, kad į tą strampą kadaise pataikė žaibas, - mąsliai pratarė Doginsas.
Nuo keteros matėsi taip pat ir abiejų upių santaka - jos susiliejo kaip tik ties keistosios kalvos šiaurine pašlaite. Tolimesnioji upė, kurią nuo keliautojų akių užstojo kalva, tikriausiai buvo nepalyginamai sraunesnė už pirmąją, nes susijungusios jos abi virto plačia galinga srove.
Išsitraukęs nosinę, Doginsas nusišluostė nuo kaktos prakaitą.
- Tvanku. - Jis giliai atsikvėpė. - Tikriausiai temperatūra pakilo virš keturiasdešimties.
Nialui taip pat buvo tvanku ir karšta, nors jie abu stovėjo granitinio piršto šešėlyje. Toks keistas oro temperatūros šoktelėjimas negalėjo nestebinti: šlaito apačioje buvo šilta, bet šiluma taip nevargino. Apimtas įtarimo, vaikinas kyštelėjo ranką už tunikos ir apsuko minčių veidrodį. Akimirksniu įsigalėjusi sielos ramybė atnešė žymų palengvėjimą: kaitra iškart nustojo dusinusi.
- Tu turi su savimi minčių veidrodį? - paklausė Nialas Doginso.
- Žinoma.
- Apsuk jį kita puse.
Doginsas pakluso ir nustebęs pakėlė akis į Nialą.
- Ką tai turėtų reikšti?
- Tave kamavo ne kaitra, - paaiškino vaikinas. - Tai požeminės jėgos darbas.
- Nesuprantu. Kaip ji sukelia kaitrą?
- Mažindama tavo atsparumą aplinkai. Ji slegia tave, o tu manai, kad kaltas tvankus ir karštas oras.
- Manai, ji jaučia mūsų buvimą?
- Nežinau.
Šis klausimas jau seniai kamavo Nialą. Paslaptingoji jėga atrodė nesąmoninga ir beasmenė lyg vėjas. Tačiau kartais ji elgdavosi protingai - pavyzdžiui, tada, kai pasipriešino judviejų su Doginsu tyčiojimuisi iš grybų galvakojų. Pagalvojus, kad toji jėga jaučia jų buvimą, Nialui širdis susigniauždavo iš nerimo.
- Būtų neblogai atsisėsti ir pailsėti, bet tai ganėtinai rizikinga, - tarė Doginsas. - Nenorėčiau gauti galą, užpurtytas elektros srovės. Tad verčiau eime toliau.
Bičiuliai patraukė šlaitu žemyn. Tvankuma daugiau jų nebevargino, tačiau oras buvo kažkoks nemalonus, slegiantis, tarytum pati saulė pulsavo plakančios širdies ritmu.
- Kas čia dabar? - šūktelėjo Doginsas.
Kairėje iš žemės kyšojo granito luitas, po juo žiojėjo negili dauba. Daubos dugne melsvai žalios žolės fone kažkas bolavo.
- Kaulai, - suprato Nialas.
Doginsas priėjo arčiau.
- Dieve mano, tai turėjo būti tikras milžinas!
Jie įžiūrėjo didžiulę krūtinės ląstą ir kaukolę, smailą lyg žiurkės. Už griaučių tvarkinga eile rikiavosi ilgos, galingos uodegos slanksteliai - įspūdis toks, tarytum mėsa tiesiog nutirpo nuo kaulų.
Ore kažkas sušmėžavo. Nialas papurtė galvą ir tankiai sumirkčiojo; vaizdas susidrumstė, tarytum kas krestelėjo prieš akis perregimą užuolaidą. Vaikinas iškart įsitempė ir kilstelėjo Pjautuvą. Doginsas nustebęs išpūtė akis.
- Ką tu darai?
Jis žvilgtelėjo ten, kur žiūrėjo Nialas, ir išblyško. Griaučiai judėjo. Uodegos slanksteliai šastelėjo į šalį ir įsirėmė į žemę, šonkauliai kilstelėjo, o paskui visas skeletas vienu greitu judesiu atsistojo piestu. Žandikauliai prasivėrė ir išleido šiurpų, kiaurai veriantį garsą - gerklinį riaumojimą, pereinantį į šaižų klyksmą.
Nialas ir Doginsas iššovė vienu metu. Kadangi Pjautuvai buvo nureguliuoti mažiausiam galingumui, plonyčiai melsvi spinduliai buvo beveik nematomi; bet kai jie susmigo ton griaučių vieton, kur krūtinės ląsta jungėsi su kaklu, riaumojimas iškart nutrūko. Skeletas iš inercijos pasviro į priekį ir griuvo tiesiai ant keliautojų. Laimei, tie spėjo atšokti į šalį. Žemė sudundėjo - tai buvo tikrų tikriausias masyvaus kūno smūgis į kietą paviršių, o ne kaulų barškesys, kokį tikėjosi išgirsti Nialas bei Doginsas. Kaklas kryptelėjo mirtinoje agonijoje, ir vieną dalį sekundės apstulbę bičiuliai susitiko akimis su neapykantos kupinu padaro žvilgsniu. Abu buvo pasiruošę dar sykį iššauti, bet šito neprireikė: Pjautuvų spinduliai bemaž nukirto pabaisai kaklą.
Dabar, kai milžinas gulėjo nejudėdamas, paaiškėjo, kad jis visgi turi kaklą. Tiesiog jo kūnas buvo perregimas kaip bespalviai drebučiai: matėsi kraujagyslių tinklas ir galingos sausgyslės, perkirstos Pjautuvų. Vidaus organai taip pat buvo pusiau skaidrūs: krūtinės ląstoje ryškėjo žmogaus galvos dydžio širdies kontūrai.
Bičiuliai atsargiai apėjo lavoną, išgąstingai krūptelėję, kai padaro kojos mėšlungiškai sutrūkčiojo. Dabar, kai pabaisa buvo nebegyva, atrodė tiesiog nesuprantama, kaip jie galėjo nepamatyti, kad tai gyvas padaras, o ne boluojančių kaulų krūva.
Nialas pasilenkęs pirštų galais palietė uodegą: oda stora, glotni ir šalta. Po mirties skaidrus kūnas pamažu įgavo violetinį atspalvį, ir dabar aiškiai matėsi, kad prieš juos - milžiniškas driežas; stiprios užpakalinės kojos, kur kas geriau išsivysčiusios negu priekinės, piršo išvadą, kad padaras sugebėjo vaikščioti stačias.
Doginsas tik papurtė galvą, nieko nesuprasdamas.
- Kaip mes galėjome jo nepamatyti?
Nialas nieko negalėjo jam atsakyti. Pusiau skaidrus kūnas galėjo likti nepastebėtas drumzliname vandenyje ar patamsyje, bet ne akinančioje vidurdienio saulės šviesoje. Kraujas, trykštantis iš atviros žaizdos kakle, taip pat buvo skaidrus kaip šaltinio vanduo, bet vis dėlto aiškiai matomas. O ilgi lenkti priekinių letenų nagai buvo apskretę kažkuo rudu, tikriausiai sukepusiu krauju.
Spoksoti į negyvą driežą buvo beprasmiška, todėl keliautojai negaišdami patraukė nuožulniu šlaitu žemyn. Nespėję nueiti nė šimto žingsnių, abu sutartinai krūptelėjo, išgąsdinti sparnų plakimo: didžiulis maitvanagis prasklendė virš jų galvų. Bičiuliai kilstelėjo Pjautuvus, bet ir vėl nuleido; paukštį domino tik negyvas driežas. Nusileidęs ant lavono galvos, maitvanagis iškart puolė kapoti akis. Po minutėlės jau visas pulkas paukščių apipuolė dvėselieną ir suskato draskyti mėsą nagais bei snapais. Nialui staiga toptelėjo į galvą įdomi mintis.
- Atsiima savo.
- Ką atsiima? - nesuprato Doginsas.
- Štai šitaip tas driežas ir medžiojo. Išsitiesia ant šlaito ir guli lyg kaulų krūva. Maitvanagis, pamatęs kaulus, atskrenda pažiūrėti, ar ant jų dar likę bent kiek mėsos. O tada sukčius tik kapt - ir vienu maitvanagiu pasaulyje mažiau.
- Bet kaip jam pavykdavo tapti nematomu?
- Spėju, kad jis kažkaip paveikdavo aukos sąmonę. Įteigdavo, kad jo nėra. Jeigu voras sugeba valios jėga įsivilioti musę į tinklą, kodėl driežas negalėtų įteigti paukščiui jo nepastebėti?
Dabar, kai iki pamiškės beliko vos keliasdešimt žingsnių, keliautojai įžiūrėjo, iš kur toks spalvų margumynas džiunglėse: kur pažvelgsi, žydėjo devynios galybės gėlių. Iš tolo miškas buvo panašus į išpuoselėtus gėlynus vabalų mieste, kur gėlės buvo susodintos taip, kad labiau trauktų akį: įvairiausių atspalvių žalumoje geltoni, violetiniai, raudoni, oranžiniai žiedai. Priėjus arčiau įspūdis išsisklaidė: priešais iš tiesų dunksojo raizgios laukinės džiunglės. Tačiau panašumas į apleistą sodą išliko.
Keliautojai artinosi prie miško ypač atsargiai, nenuleisdami ginklų. Kaip vėliau paaiškėjo, toks perdėtas atsargumas buvo visiškai nereikalingas. Artimiausias krūmas žydėjo stambiais geltonais piltuvėlių pavidalo žiedais, kurie skleidė vos juntamą rožių aromatą. Gauruota kumščio dydžio bitė, išropojusi iš vieno piltuvėlio, nudūzgė gilyn į mišką; matyt, jos nebaugino jokie pavojai. Pamiškėje net ir žolė buvo kitokia: vešli ir skaisčiai žalia. Kai Nialas pasilenkęs truktelėjo vieną stiebelį, tas lengvai išsirovė.
Bičiuliai atidžiai nužvelgė žemę, ieškodami juodųjų pilvakojų pėdsakų; apžiūrėjo kiekvieną medį - ar nesuvirpės lapeliai, pajutę artėjantį laimikį. Tačiau miškas atrodė kaip paprastas miškas. Medžiai ir krūmai augo pakankamai retai, neužstodami vaizdo. Aplinkui zujo daug bičių ir kitokių vabzdžių, bet nė vienas iš jų neatrodė grėsmingas.
- Man nepatinka šitų žiedų kvapas, - pareiškė Doginsas. - Kas žino, gal jis nuodingas.
Nialas gūžtelėjo pečiais.
- Tada palaukime čia ir pažiūrėkime, koks bus jo poveikis. Šiaip ar taip, vis tiek reikia atsigerti. - Po susidūrimo su milžiniškuoju driežu vaikinui perdžiūvo gerklė.
Keliautojai susėdo ant žolės už dešimties pėdų nuo artimiausio krūmo. Nialas prieš kelionę prisipildė gertuvę upelio vandens. Vanduo buvo šiltas, bet troškulį malšino. Labai magėjo gurkštelėti auksaspalvio vyno - butelis tebebuvo puspilnis, - tačiau gerti svaigų gėrimą tokioje kaitroje būtų tikra kvailystė. Jis sukramtė džiūvėsį, paskui dar obuolį; Doginsas taip pat daug nevalgė. Šitaip pasistiprinęs, Nialas atsisėdo ant žolės, sukryžiavęs kojas po savimi, ir sąmoningai atsiribojo nuo neramių minčių, panirdamas į vidinę ramybę. Tokioje taikioje aplinkoje tai nebuvo sunku padaryti. Miškas, skendintis svaigiuose gėlių kvapuose ir spalvų margumyne, buvo panašus į rojaus sodą. O žvelgiant į krūmą su geltonais žiedais, širdis prisipildydavo džiugesio - ryškūs piltuvėliai, sakytum, trimitavo džiaugsmo odę.
Doginsas kurį laiką įdėmiai stebėjo vaikiną. Galų gale neištvėrė:
- Na, ką pasakysi?
- Nejaučiu jokio pavojaus. Klausyk, gal mums reikėtų... Kas tai?
Abu įsiklausė.
- Tu ką nors girdėjai? - paklausė Nialas.
- Lyg ir riksmą.
Po akimirkos garsas pasikartojo. Šįsyk neliko jokių abejonių.
- Nialai!
Nialas pašiurpo, persmelktas grėsmės nuojautos. Šaukė jo brolis Veigas; balsas atsklido tarytum iš už miško. Vaikinas pašoko ir prisidėjo rankas prie lūpų, ketindamas atsiliepti, bet nespėjo: stryktelėjęs ant kojų Doginsas delnu užspaudė jam burną.
- Neatsiliepk! Gal tai spąstai!
- Bet ten mano brolis!
- Koks skirtumas? Nešauk.
- Nialai! - Jokių abejonių, tai buvo Veigo balsas.
Doginsas nenusileido.
- Tik vorai galėjo atgabenti jį čionai, - tvirtai pareiškė sprogdintojas.
- Bet mes ginkluoti Pjautuvais.
Doginsas sugniaužė vaikino ranką.
- Suprask, jeigu kerėplos laiko tavo brolį įkaitu, mes negalėsime šaudyti. Jie to ir tikisi. - Nialas tik bejėgiškai palingavo galva. - Paklausyk manęs, vaikine. Kaip tu pasielgsi, jeigu vorai pagrasins nužudyti tavo brolį? Pasiduosi, tiesa? Todėl ir privalai tylėti.
- Bet gal jis ten vienas.
- Nialai! - vėl nuskambėjo Veigo balsas, šįsyk reikliau.
Sunku buvo neatsiliepti, bet Nialas tylėjo, valdydamasis visomis valios pastangomis, varstančiomis širdį lyg peilio dūriai.
- Kaip jis gali būti vienas? - aiškino toliau Doginsas. - Pats pagalvok. Jis nežinojo, kur tu išvykai, o jeigu ir sužinojo, vienas nebūtų radęs kelio į Deltą. Kažkas turėjo jį čionai atgabenti.
Nialo skruostai liepsnojo karščiu. Jis jautėsi bejėgis ir sutrikęs.
- Gal mums reikėtų grįžti?
- Kokia prasmė? Privalome eiti pirmyn, - tvirtai pareiškė sprogdintojas.
- Taip, - atsiliepė Nialas, tačiau be jokio įsitikinimo. Širdis apsunko lyg švininė. Brolio balsas pripildė sielą begalinio ilgesio, kuris ištirpdė visą ryžtą.
Bičiuliai užsimetė ant pečių kuprines ir netvirtais žingsniais nupėdino į miško tankmę. Čia buvo vėsiau, ore tvyrojo gėlių aromatas. Spalvos, mirguliuojančios aplinkui, buvo tokios ryškios, tarytum tos gėlės švietė iš vidaus. Bet svaigūs kvapai kėlė Nialui vien šleikštulį. Jo skruostai tebekaito, kojos bejėgiškai linko. Protą temdė dvejonės ir baugios mintys. Kas, jeigu vorai atsigabeno čionai ir jo motiną? O gal dar ir sesutes? Nialas iš paskutiniųjų tramdė nevilties raudą, draskančią krūtinę.
Galiausiai jis užkišo ranką už tunikos ir atgręžė minčių veidrodį į save. Pakaušį pervėrė aštrus skausmas, ir vaikinas vos atsispyrė pagundai nusukti medalioną nuo krūtinės. Jis sukando dantis, susikaupė, ir skausmas pamažu išnyko; ir tada suprato, kiek jėgų vis dėlto atima baimė ir nerimas. Gniauždamasis tarsi vidinis kumštis grįžo ryžtas, o kartu su juo atėjo palengvėjimas. Tą akimirką Nialas aiškiai suvokė: nesvarbu, kokios didelės bėdos tave beištiktų, kvaila leisti joms iščiulpti tavo jėgas. Nes tada esi panašus į dykumoje mirštantį iš troškulio žmogų, kuris paskutinius vandens lašus tyčia varvina į smėlį.
Šleikštulys praėjo lyg blogas sapnas. Dabar pagaliau Nialas galėjo blaiviai įvertinti savo padėtį; kartu su blaiviu protu grįžo ir narsa. Jei Veigas dabar vorų nelaisvėje - o tai logiškiausia prielaida, - vadinasi, vorai matė, kaip jiedu su Doginsu perkopė kalvos keterą. Tokiu atveju jie lauks pasaloje. Bet paskui Nialas prisiminė, kaip žaibiškai vilkinis voras sučiupo jį dykumoje. Taigi vorai galėjo iššokti iš už krūmo ar uolos ir parversti juodu su Doginsu ant žemės, nespėjus jiems panaudoti ginklų. Tai kodėl jie leido Veigui šaukti? Argi tai ne didžiausia kvailystė? Dabar Nialas su Doginsu perspėti, jų nebeužklupsi netikėtai.
Atsakymas galėjo būti tik vienas. Vorai taip bijo Pjautuvų, kad nepadarys nieko, kas gali priversti Nialą su Doginsu paleisti ginklus į darbą. O jeigu iš tiesų yra taip, vadinasi, dar ne viskas prarasta. Tai reiškia, kad vorai nori derėtis...
Blaivūs pasvarstymai grąžino Nialui optimizmą. O juk jis jau buvo pasiruošęs pasiduoti! Baisu net pagalvoti... Žvelgdamas į save tarsi iš šalies, vaikinas stebėjo, kaip atgimusi viltis netrukus papildė jo gyvybinės energijos atsargas. Nialui tarsi tamsa nuo akių nuslinko: jis tik dabar pamatė, kokios puošnios gėlės aplinkui, kokia neįtikėtinai turtinga jų spalvų gama. Štai geltoni piltuvėlio pavidalo žiedai, skleidžiantys rožių aromatą. O štai oranžiniai žiedai, kvepiantys citrusiniais vaisiais. Ana ten auga krūmai su purpuriniais žiedais, primenančiais pražiotas burnas; jų tirštas saldus kvapas kažkodėl buvo nemalonus, slegiantis. Buvo netgi žalių žiedų, panašių į šunrožės, tik kiekvienas žiedlapis buvo pasidabinęs plačiu baltu brūkšniu; šie kvepėjo kokoso riešutais bei medumi. Žolėje mirguliavo rausvos ir baltos ramunėlės, kurių tyras salsvas kvapas kėlė mintis apie skaistumą, nekaltumą. Įdomu buvo tai, kad šešėlyje žydinčios gėlės švytėjo blausia šviesa lyg fosforinės.
Paaštrėję pojūčiai netrukus leido suprasti, kad kiekviena gėlė vis kitaip veikia sąmonę. Nialas dar pamiškėje pastebėjo, kad geltonieji piltuvėliai spinduliuoja ypatingą džiugesį, bet tąsyk pamanė, kad tokį įspūdį sukelia ryški geltona spalva. Dabar jis juto, kad visas krūmas skleidžia tam tikras vibracijas, kažkuo panašias į muzikos garsus - tai jos pripildydavo širdį lengvumo. Sodriai raudonos gėlės spinduliavo agresyvumą, sukeliantį ūmaus pykčio priepuolius; įsižiūri į tą jų raudonumą - taip ir knieti skelti kam nors antausį. Oranžiniai žiedai skleidė svaigią kūniško jaudulio saldybę, kuri žadino mintis apie Merlju, Doną ir Odiną; juose, sakytum, slypėjo pati moteriškumo esmė. O stambūs balti žiedai su violetinio atspalvio viršūnėmis pripildė širdį nepaaiškinamo ilgesio, mįslingais vaizdiniais bylojančio apie tolimą, nežinomą šalį, kur pučia šalti dygūs vėjai, kur upes nuo rudens iki pavasario kausto ledas. Kaip keista buvo eiti pro visas tas gėles ir kas žingsnis pasinerti vis į kitokią būseną, dažnai net žodžiais nenusakomą; lyg plauktum upe, kur vandens temperatūra kas akimirką keičiasi.
- Kas tai? - staiga paklausė Doginsas.
Abu keliautojai sustojo ir įsiklausė. Iš pradžių Nialas nieko negirdėjo. Oras gaudė nuo bičių ir kitokių vabzdžių dūzgesio. Bet įtempęs klausą iki ribos, lyg ir išgirdo tolumoje balsus. Bitė, išlindusi iš purpurinio žiedo, prazvimbė Nialui pro ausis; tas garsas išsklaidė Nialo dėmesį, ir balsai iškart nutilo.
- Nejaugi negirdi? - Doginso balsas net prikimo iš įtampos, veidas išbalo.
- Balsai?
- Vaikų balsai.
Nialas vėl įsiklausė ir akimirkai tarsi pagavo tolumoje kažkokius garsus; bet tai galėjo būti ir šaltinio čiurlenimas ar paukščio klykavimas.
- Kažką girdžiu, bet labai toli.
- Toli? - Doginsas apstulbęs žiūrėjo į vaikiną. - Ką tu čia paistai? Jie visai čia pat! - Sprogdintojas pastvėrė Nialą už rankos ir pamėgino nusitempti ten, iš kur, jo manymu, sklido balsai.
- Ne, palauk. - Nialas nesileido tempiamas, ir Doginsas nenoriai sustojo. Matėsi, kaip sunkiai jis tvardosi. - Iš pradžių papasakok, ką tu girdi.
Doginsas galutinai sutriko.
- Pats žinai ką. Balsus.
- Jie arti?
Sprogdintojas pažiūrėjo į Nialą kaip į pamišėlį.
- Nejaugi tu pats negirdi?
- Iš pradžių lyg ir pasigirdo kažkokie tolimi balsai. Bet dabar nutilo.
Doginsas net krūptelėjo.
- Nori pasakyti, kad tu šito negirdi?
- Paklausyk manęs, - kantriai tarė Nialas. - Aš manau, kad tai kažkokia haliucinacija.
- Tai kodėl iš pradžių tu taip pat girdėjai?
- Nežinau. Gal netyčia pasijungiau į tavo sąmonę.
- Tu tikrai jų negirdi? Nejuokauji? - negalėjo patikėti sprogdintojas.
- Ne, žinoma. Kas tai per balsai?
Doginsas atrodė sunerimęs.
- Vaikų balsai.
- Tavo vaikų? Sprogdintojas gūžtelėjo pečiais.
- Visų vaikų balsai panašūs.
Tačiau Nialo neapgavo jo atsainus tonas. Jis uždėjo ranką bičiuliui ant peties.
- Nėra čia jokių balsų. Jie skamba tik tavo galvoje.
Doginsas nepatikliai pakreipė galvą.
- Kas gi juos sukelia?
- Nežinau. Bet, atrodo, numanau, kaip juos nutildyti. - Vaikinas dūrė pirštu į krūmą su purpuriniais žiedais, kurių tirštas, sunkus aromatas dusino ir netgi, sakytum, stūmė į neviltį. - Nukirsk jį Pjautuvu. - Doginsas įsistebeilijo į augalą tuščiomis akimis. - Daryk, kaip sakau.
Sprogdintojas truktelėjo pečiais ir atbulas atsitraukė per porą žingsnių. Kilstelėjo ginklą, įsitikino, kad galingumo reguliatoriaus svirtelė ant apatinės atžymos, ir iššovė. Miško prietemoje spindulys buvo panašus į melsvą ledą. Krūmas šakojosi prie pat žemės, net kamieno nesimatė. Bet Doginsui pavedžiojus Pjautuvo spinduliu į šalis, augalas sudrebėjo ir ėmė palengva virsti žemėn. Tą pačią akimirką Nialą staiga užgriuvo įvairiausių emocijų srautas, tikras jausmų kaleidoskopas: gailestis, siaubas, įniršis, liūdesys, sielvartas - o galiausiai trumpas nuožmumo protrūkis. Bet kai tik krūmas šlumštelėjo ant žemės ir pagaliau nustojo virpėjęs nuo smūgio, visi šie jausmai išsisklaidė, nuščiuvo lyg tolstantis piktų balsų ūžesys; Nialą apėmė keistas lengvumo ir laisvės pojūtis.
Doginsas nustėręs spoksojo į jį.
- Na? - paklausė Nialas.
- Nutilo! Kaip tau pavyko juos užčiaupti?
- Tu pats juos užčiaupei - nukirsdamas šitą krūmą.
Doginsas įsmeigė akis į nupjautą krūmą.
- Ir kas pasikeitė?
Nialas papurtė galvą.
- Pats nesuprantu. Žinau tik tiek, kad šitie augalai kažkaip sugeba paveikti mūsų sąmonę - kaip ir tas skaidrusis driežas. Jie priverčia mus matyti ar girdėti tai, ko iš tiesų čia nėra.
Nialas matė, kad Doginsui sunku suvokti jo išvedžiojimus. Praktiškam sprogdintojo protui "tai, ko iš tiesų nėra" buvo loginė prieštara.
- Kodėl liepei nupjauti būtent šitą krūmą?
- Būtų tikęs bet kuris. Šie augalai kaip vorai - kai žūsta vienas, pajunta visi.
Dar nebaigęs kalbėti Nialas ūmai susivokė, kad nebeužuodžia gėlių kvapų. Jis pasilenkė ir pauostė oranžinį žiedą: tikrai nebekvepia.
- Matai? Netgi kvapai buvo netikri. Jie buvo tik mūsų galvose.
Netikėtas atradimas nugąsdino Nialą: nejaugi žmogaus pojūčius taip lengva apgauti? Pasaulis aplinkui ėmė atrodyti netikras, išdavikiškas, klastingas. Tačiau toliau žingsniuodamas per mišką, jis ir vėl išgyveno pakilų jaudulį, koks paprastai apima, įkvėpus tyro šalto oro. Tarytum kažkokia nematoma ranka nutraukė nuo jo pojūčių sunkų uždangalą.
- Vadinasi, ir tavo brolio balsas taip pat buvo tik iliuzija? - paklausė Doginsas.
- Tikriausiai. - Pojūčiai niekaip nenorėjo tuo patikėti, bet protas sakė, kad tai tiesa.
- Kodėl šie augalai mus apgaudinėja?
Nialas gūžtelėjo pečiais.
- Galbūt tokiu būdu mėgina priversti mus pasukti atgal.
- Bet kodėl?
Nialas neatsakė. Miškas ėmė leistis nuo kalvos į lomą, ir nuolydis buvo toks status, kad eiti teko atsargiai, atsilošus atgal, kad išlaikytum pusiausvyrą. Medžiai ir krūmai čia augo rečiau. O paskui staiga keliautojai perkirto medžių liniją, ir miškas liko už nugarų; tiesiai priešais tęsėsi plikas šlaitas, netrukus vėl pereinantis į miško ruožą. Virš to miško viršūnių, mažiau kaip už mylios, dunksojo viršutinioji paslaptingosios kalvos dalis.
Nialas tarsi pirmąkart ją išvydo. Kalva buvo beveik tobulo kupolo pavidalo, ir iš nedidelio nuotolio aiškiai matėsi, kad kyšulys jos viršūnėje - ne bokštas ir tuo labiau ne kelmas. Ties pagrindu keistasis strampas buvo bent dukart storesnis negu ties viršūne ir priminė nulaužtą kokios nors daržovės kotą; o pati kalva buvo panaši į milžinišką svogūną, kreivai įbestą į žemę nerūpestingo sodininko. Tačiau beveik vertikalus viršutinis šlaitas šiauriniame kalvos šone buvo panašus į žmogaus kaktą, ir tada kyšulys priminė juokingai mažą kepurėlę. Dabar aišku, kodėl kalva nuo pat pradžių kėlė nesuprantamą grėsmę: ji atrodė tarsi gyvas padaras. Vos išvydęs ją iš arti, Nialas atmetė šalin visas abejones: ši kalva ir buvo tai, ko jie ieškojo. Paslaptingoji vibracija jau nebesklido vien žeme; jos pulsavimą galėjai justi net ore, nors oras buvo visiškai ramus.
Tai buvo keistas jausmas, jaudinantis ir kartu atgrasus. Jaudino pati vibracijos galia, beasmenė, gaivalinga ir nežabota kaip audra jūroje. Erzino tai, kad toji jėga buvo labai jau šiurkšti, vulgari - tarsi pernelyg garsi muzika.
Nialas pašnairavo į Doginsą ir nustebo, pamatęs jo veido išraišką; sprogdintojas raukėsi, tarsi staiga užuodęs nemalonų kvapą.
- Kas tau?
- Čia kažkas... negerai, - netvirtai, lyg dvejodamas, atsakė Doginsas, kuris šiaip jau visada būdavo įsitikinęs savo teisumu. - Argi tu nejauti?
Nialą pagavo smalsumas.
- O ką tu jauti?
Doginsas jau prasižiojo kalbėti, bet apsigalvojęs tik gūžtelėjo pečiais ir parodė į kupolo pavidalo kalvą.
- Štai jos mes ir ieškome. - Jis pažvelgė į Nialą. - Teisingai?
- Gali būti.
Doginso lūpas perkreipė žiaurus šypsnys. Jis kilstelėjo Pjautuvą ir nustatė jį didžiausiam galingumui.
- Susidorosime ir iš tokio nuotolio, nereikės nė eiti artyn.
- Palauk, - skubiai sulaikė jį Nialas.
- Ko dar laukti?
- Tai gali būti pavojinga. Prisimink, kas nutiko, kai iššovei į balą.
Doginsas nuleido ginklą. Aišku, jį paveikė ne tiek Nialo argumentas, kiek minčių veidrodis. O Nialas ir pats nustebo, kažkodėl pajutęs neapsakomą palengvėjimą.
Bičiuliai patraukė šlaitu žemyn. Žemės paviršius buvo lygus ir kietas lyg sustingusi lava, išgraužtas tūkstančių kanalėlių, kuriais nutekėdavo lietaus vanduo.
Miškas šlaito apačioje kaip diena nuo nakties skyrėsi nuo giraitės, likusios už keliautojų nugarų. Medžių kamienai buvo taip persikreipę, kad tik retas kuris iš jų augo vertikaliai, be to, taip tankiai sužėlę, kad plikos šaknys raizgėsi tarpusavyje. O ką jau kalbėti apie šakas bei šviesiai žalią lapiją - medžių viršūnės sudarė vientisą stogą. Miškas tęsėsi po keletą mylių į abi puses, lyg siena užtverdamas kelią į upių santaką.
Nusileidę maždaug iki šlaito vidurio, keliautojai susidūrė su labai keistu reiškiniu. Kiekvienas žingsnis reikalavo iš jų vis daugiau pastangų - tarytum jie ne žeme ėjo, bet brido per vandenį. Doginsas pašnairavo į Nialą, bet nieko nepasakė. Abu atpažino priešiškos valios veikimo požymius. Dar už dešimties žingsnių pasipriešinimas taip sustiprėjo, kad bičiuliams jau nebereikėjo loštis atgal, leidžiantis stačiu šlaitu; jie pėdino pasilenkę į priekį lyg prieš smarkų vėją. Abu iš paskutiniųjų veržėsi pirmyn, tačiau pėdos slysčiojo glotniu žemės paviršiumi. Kai iki miško ruožo liko mažiau kaip šimtas jardų, jiems teko sustoti: kelias toliau buvo užkirstas. Sakytum, kažkoks galingas, nematomas ir nejuntamas vėjas laikė juos vienoje vietoje. Nialas susirietė dvilinkas ir pamėgino šitaip eiti pirmyn, tačiau nematoma jėga stūmė jį atgal lyg dvi rankos, įsirėmusios į pečius. Bičiuliai susėdo ant žemės ir susižvalgė. Abu sunkiai gaudė kvapą ir plūdo prakaitu. Doginsas iššaukiančiai šyptelėjo.
- Atrodo, kažkas nenori mūsų prisileisti artyn. - Jis pažvelgė į medžių viršūnes, tačiau kalvos už jų jau nebesimatė.
- Tai medžių darbas, - atsiliepė Nialas.
Doginsas nustebo.
- Tu įsitikinęs?
- Absoliučiai. - Nialas juto, kad valios spaudimą kažkokiu būdu skleidžia susipynusios šakos.
Doginsas smalsiai įsižiūrėjo į medžių tankmę.
- Tikriausiai jie panaudoja kažkokią SJS formą. - Jis paėmė į rankas Pjautuvą. - Tai nesunku patikrinti.
Šįkart Nialas nemėgino sulaikyti sprogdintojo. Jis ir pats netvėrė tūžmingu apmaudu, sutikęs tokį ryžtingą medžių pasipriešinimą. Doginsas nureguliavo Pjautuvą mažiausiam galingumui. Tada nukreipė ginklą į artimiausius medžius ir nuspaudė gaiduką. Plonytis spindulys perskrodė kamienus lyg bekūnį orą; vienas vamzdžio kryptelėjimas, ir pustuzinis medžių atsiskyrė nuo savo šaknų. Tačiau nė vienas nenuvirto žemėn: nukirstieji medžiai toliau kabėjo stati, tvirtai susikabinę šakomis su sveikaisiais. Doginsas kilstelėjo ginklą aukščiau, prieš tai truktelėjęs į viršų galingumo reguliatoriaus svirtelę. Šįkart žėruojantis žydras spindulys perskrodė kamienus per patį vidurį. Pakvipo degėsiais, nukirsti kamiengaliai traškėdami nudundėjo žemėn, tačiau keletas viršūnių vis tiek liko kabėti. Nuo viršutiniųjų šakų pabiro minkštutės geltonos dulkelės, primenančios žiedadulkes. Tačiau pasipriešinimo jėga nė kiek nesusilpnėjo, atvirkščiai, netgi išaugo.
Doginsas pasisuko į Nialą.
- Tu įsitikinęs, kad tai tikrai medžių darbas?
- Mano manymu, taip. - Nialas vis dar jautė jėgą, sklindančią iš persipynusių šakų.
- Na, gerai. Pamėginsime kitaip.
Doginsas dar truputį kilstelėjo ginklo galingumo reguliatorių ir iššovė, taikydamas į pažemę. Melsvasis spindulys suūžė lyg liepsna, ir medžių kamienai ištirpo ugnies plyksnyje: per mišką nusidriekė plati proskyna. Tą pačią akimirką nematomas jėgos barjeras dingo. Tai įvyko taip netikėtai, kad bičiuliai praradę pusiausvyrą kiek pasirito šlaitu. Doginsas atgręžė į Nialą žvilgantį nuo prakaito veidą.
- Taip, tu buvai teisus!
Keli medžiai užsidegė; dūmai kvepėjo syvais ir gyva mediena. Geltonosios žiedadulkės lietumi pasipylė žemyn ant pajuodusios žemės. Žvelgdamas į išdegintą taką tarp kamienų, Nialas kažkodėl jautė gailestį ir apmaudą. Jam kėlė nerimą pati Pjautuvo galia: ji buvo pernelyg besąlygiška.
Doginsas atsistojo ir mostu paragino vaikiną.
- Nagi, eime.
Tačiau Nialas dvejojo.
- Man nepatinka tos geltonos dulkės. Palaukime, kol jos nusės.
Doginsas nuėjo arčiau medžių ir pauostė.
- Tai tik žiedadulkės... - Ūmai jis garsiai nusičiaudėjo, paskui dar ir dar kartą - ir taip porą minučių iš eilės. - Dievulėliau, tu teisus! Jos kaip pipirai. - Sprogdintojo akys sruvo ašarų upeliais.
Bičiuliai susėdo ant žemės ir ėmė laukti. Doginsas retsykiais vis nusičiaudėdavo. Kai dulkelių debesis išsisklaidė, paaiškėjo, kad Pjautuvas praskynė jiems kelią iki pat kito miško pakraščio. Ten, aname šakų tunelio gale, saulėje žvilgėjo vanduo.
Doginsas prasisegė kuprinę, išsitraukė vyno butelį ir mauktelėjo vieną didelį gurkšnį; tada patenkintas atsiduso.
- Et, greičiau jau suktume namo. Šita prakeikta skylė tiesiog pritvinkusi blogio.
- Blogio? - Nialą nustebino draugo mintis. - Ne, nesakyčiau, kad tai blogis. Veikiau abejingumas žmonėms.
- Tai tas pats. - Doginsas nugėrė dar vieną gurkšnį ir įsigrūdo butelį atgal į kuprinę. - Nagi, eime. Matysime namus kaip savo ausis, jei kiaurą dieną čia kiurksosime.
Nialas nenoriai atsistojo.
- Neužmiršk, ką sakė Simeonas - Deltoje negalima skubėti.
Bičiuliai keliais žingsniais pasiekė miško pakraštį. Takas, išdegintas Pjautuvo, buvo maždaug aštuonių pėdų pločio. Žvelgdamas gilyn į proskyną, labiau primenančią tunelį, Nialas staiga pagalvojo: kokia gi iš tiesų siaubinga toji galia, praskynusi jiems kelią per mišką. Kai kurie kamienai buvo perrėžti išilgai lyg perskelti kirviu; nupjautos viršūnės kabėjo aukštai virš galvų, įstrigusios tarp persipynusių šakų. Be to, Pjautuvas nugremžė viršutinį dirvos sluoksnį, nutiesdamas tarp medžių lygutėlį kelią - tikrą plentą. Tiek žemę, tiek apanglėjusius medžių kamienus dengė storas geltonųjų žiedadulkių sluoksnis.
Žengę kelis žingsnius tomis geltonomis dulkėmis, bičiuliai įsitikino, kad jos net už skystą molį slidesnės. Nialas paslydęs vos netėkštelėjo ant užpakalio - išsilaikė stačias tik todėl, kad spėjo įsitverti į gretimą medį. Į akis bei nosį bematant prilindo graužiančių dulkių. Po sekundėlės abu keliautojai prapliupo čiaudėti. Žiedadulkės, nusėdusios ant prakaituotos odos, sukėlė skausmingą niežulį.
Nialas ryžtingai apsisuko, palypėjo keletą jardų aukštyn šlaitu ir vėl atsisėdo ant žemės.
- Bijau, mudviem teks pasiieškoti kito kelio.
- Kito kelio? Kito kelio nėra. - Doginsas parodė į vientisą miško juostą, kuri tęsėsi į tolį abejomis kryptimis.
- Pasukę šiaurėn, galiausiai išeitume į pelkes.
Bet užsispyrėlis Doginsas papurtė galvą.
- Na jau, ne! Aš neketinu pasiduoti saujelei dulkių. - Jis įnirtingai pasigremžė nagais skruostą. - Net jeigu man gresia šienligė.
Nialas išsitraukė iš kuprinės atsarginę tuniką ir nuplėšė nuo apačios audeklo juostelę; tunika buvo pasiūta iš plonytės medvilnės. Suvilgęs skudurėlį vandeniu iš gertuvės, vaikinas nusivalė juo dulkes nuo rankų.
- Sugalvojau! - šūktelėjo Doginsas. Jis taip pat atsiplėšė nuo savo atsarginės tunikos plačią medžiagos juostą, sušlapino ją ir apsivyniojo veidą, tik akis palikdamas neuždengtas. - Štai ir viskas. Aš pasiruošęs!
Nialas pasidarė tokią pat kaukę; drėgna medžiaga maloniai gaivino veido odą. Kiek pagalvojęs, vaikinas išsiėmė iš kišenės į vamzdelį susuktą metalizuotąjį apdarą. Doginsas nustebęs žiūrėjo, kaip jis išvyniojo kombinezoną.
- Kam tau šitas?
- Kad dulkės nepatektų ant odos.
Doginsas parodė ranka į medžių tunelio galą.
- Ten gi vanduo. Iškart nusiplausi.
- Na, ne, verčiau pasisaugosiu. Labai jau jos graužia, tos dulkės.
Nialas prasegė užtrauktuką ir įlindo į kombinezoną. Apdaras buvo baisiai platus ir gremėzdiškas. Voleliai ties kulkšnimis bei riešais, kaip paaiškėjo, buvo įmautės pėdoms ir plaštakoms, tik gerokai per didelės smulkaus sudėjimo vaikinui. Užsisegęs kombinezoną iki pat smakro, Nialas tapo panašus į didžiulį sidabrinį šikšnosparnį. Jam buvo karšta, plona medžiaga lipo prie prakaituotos odos.
- Pasiruošęs? - pašaipiai pasiteiravo Doginsas.
Vaikinas be žodžių linktelėjo ir užsitraukė ant galvos gobtuvą. Kadangi prakišti rankas pro kuprinės diržus niekaip nepavyko, teko neštis kuprinę vienoje rankoje, Pjautuvą kitoje.
- Kodėl tau neužsimetus apsiausto? - pasiūlė Nialas Doginsui. - Bent jau prisidengtum rankas ir kojas.
- Kaip nors apsieisiu, - atšovė Doginsas. - Eime.
Ne taip jau lengva eiti, kai tau tarp kojų makaluojasi plačios klostės; Nialas palengva krypavo pirmyn lyg koks krabas. Doginsas vis šnairavo į jį, neslėpdamas pašaipos, bet nieko nesakė.
Vos tik jie įžengė po medžiais, nuo tako geltonu debesiu pakilo į orą sujudintos dulkės. Doginsas, nors ir buvo su kauke, iškart užsikosėjo.
- Eisiu greičiau, - tarė jis Nialui. - Iki pasimatymo kitame gale. - Ir sprogdintojas plačiais žingsniais nuskubėjo pirmyn, keldamas geltonų dulkių debesis.
Nialas pirštinėta ranka šiaip taip užkišo drėgno audeklo kraštą sau už apykaklės ties smakru. Tačiau žiedadulkės jau graužė akis, erzino prakaituotą kaktos odą. Vaikinas timptelėjo kaukę aukštyn, mėgindamas prisidengti ir akis bei kaktą; Nialo džiaugsmui paaiškėjo, kad sušlapintas audeklas tapo beveik perregimas ir galima buvo žiūrėti pro jį. Jis kvėpavo pro burną; taip buvo saugiau, negu kvėpuoti pro nosį, mat su kiekvienu įkvėpimu drėgna medžiaga priglusdavo prie lūpų ir neleisdavo geltonosioms dulkėms prasiskverbti į plaučius. Karštis, susikaupęs orui nepralaidžiame kombinezone, lenkė prie žemės, bangomis plūdo link kaklo; bet vaikinas atsispyrė pagundai paskubėti, net kai peršinčios akys taip patvino ašaromis, kad jis nebematė kelio po kojomis. Ir staiga aplinkui nušvito saulė.
- Ar gerai jautiesi? - paklausė Doginsas.
- Taip. O tu?
- Ir aš gerai jausiuos, kai tik nusiplausiu šitą bjaurastį.
Nialas nusitraukė kaukę ir pamatė, kad ją iš išorės dengia storas žiedadulkių sluoksnis. Buvo sunku susilaikyti nepasitrynus pirštais peršinčių akių, bet vaikinas susilaikė: pirštinės taip pat buvo geltonos nuo dulkių. Kosėdamas ir čiaudėdamas, jis prasisegė užtrauktuką ir išsirangė iš kombinezono. Skruostus bei kaktą smarkiai niežėjo.
Bičiuliai stovėjo ant sukepusio molio kranto, kuris nuožulniai leidosi į upę; tamsus rudas vanduo tingiai sroveno siaura vaga. Kitoje upės pusėje vešli augmenija gaubė kalvos pašlaites; storos lianos atrodė panašios į pitonus. Pati kalva kilo iš žemės lyg koks didžiulis akmens luitas; kadangi aplinkui plytėjo žema lyguma, susidarė įspūdis, kad ši neįprasta kalva nukrito čionai iš dangaus.
Nialas nejuokais sunerimo, išvydęs Doginso veidą: oda raudona ir patinusi, tarsi smarkiai nudeginta saulės. Doginsas įnirtingai kasėsi rankas, nagais iki kraujo akėdamas peršinčią odą.
- Tu buvai teisus. - Doginsas skausmingai susiraukė. - Tikrai skauda.
Jis numetė Pjautuvą ant žemės šalia savo kuprinės ir tekinas puolė prie upės. Nialas metėsi iš paskos.
- Palauk! Nežinai, kas gali tykoti vandeny. - Jis spėjo pačiupti Doginsą už tunikos krašto ir įsispyrė į žemę kulnais, kad bičiulis neįlėktų tiesiai į vandenį. - Nagi, stok!
Doginsas paklusniai stovėjo, keikdamasis ir trindamasis kumščiais akis, kol Nialas išsiėmė iš kuprinės savo atsarginę tuniką ir pamirkė ją upėje. Prispaudęs šlapią medžiagą prie veido, sprogdintojas lengviau atsiduso. Nialui kakta degė kaip nuplikyta, tad jis puikiai suprato, kokius skausmus kenčia bičiulis. Vaikinas surado kuprinės dugne brezentinį kibirą, kumščio smūgiu praskėtė jį ir panardino į vandenį. Vanduo po drumzlinu paviršiumi suverpetavo. Viskas aišku, kažkas jau stebi juodu. Liepęs Doginsui pasilenkti, Nialas apliejo jo galvą bei pečius drungnu rudu vandeniu.
- Nieko iš to nebus, - sudejavo Doginsas. - Lįsiu į upę. Rankas ir kojas tarytum kas ugnimi svilina!
- Ne, palauk! Ten kažkas jau tykoja.
Vaikinas paėmė į rankas Pjautuvą, įsitikino, kad jis nustatytas mažiausiam galingumui, ir iššovė į vandens verpetą. Šnypščianti garo srovė privertė jį atšokti toliau nuo kranto. Garui prasisklaidžius, Nialas spėjo pastebėti, kaip upės paviršiuje šmėkštelėjo pražioti nasrai ir aštrios iltys. Jis dar kartą iššovė, palengva vedžiodamas Pjautuvu į šalis. Kurtinančiai sušnypštė baltas garas. Kelioms sekundėms viską aplinkui apgaubė tirštas rūkas. Kai jis pagaliau nusėdo, vandens paviršius buvo ramus ir lygus.
- Na, dabar bandyk lįsti. Gal nieko neatsitiks.
Palaimingai mykdamas, Doginsas pūkštelėjo į vandenį ir iškart iki kelių nugrimzdo į klampų dumblą. Nialas budriai stebėjo upės paviršių, pasiruošęs šaudyti, jei reikės, o Doginsas tuo tarpu stovėjo pasilenkęs, kad vanduo semtų pečius. Nepraėjus nė dešimčiai sekundžių, pasirodė dar vienas verpetas, judantis pasroviui link jų. Nialas negaišuodamas iššovė. O po akimirkos Doginsas net sustūgo iš skausmo:
- Vanduo verda!
Nialas pastvėrė jį per juosmenį ir padėjo išlipti į krantą.
- Geriau, kai tave gyvą išverda, negu kai gyvą suėda, - nelinksmai pajuokavo vaikinas.
Doginsas buvo iki pečių aplipęs rudu dumblu. Atidžiau įsižiūrėjęs Nialas pastebėjo, kad dumblas juda. Jis vienoje vietoje drėgnu skuduru nuvalė purvą nuo draugo kūno ir išvydo begalę mažyčių į krabus panašių gyvių, skaidrių kaip ledas. Jų prakąstos žaizdelės kraujavo, tačiau Doginsas, kamuojamas neapsakomo skausmo, šito net nepastebėjo. Nialas puolė semti vandenį iš upės ir lieti ant Doginso, kol nuplovė visą dumblą; gyviai, panašūs į krabiukus, vos atsidūrę ant žemės sukdavo atgal į upę.
Doginsas dar pusvalandį gulėjo ant kranto, užmerkęs akis ir sukandęs dantis, o Nialas pylė ant jo vandenį kibirą po kibiro. Tačiau oda vis tiek paraudo, pradėjo tinti, ir vargšas sprogdintojas ėmė raitytis iš skausmo, plūsdamas visą pasaulį. O paskui staiga sustingo. Nialas parpuolė ant kelių ir ausimi prigludo prie bičiulio krūtinės; ačiū Dievui, širdis tebeplaka. Doginsas tiesiog nualpo. Vaikinas tik dabar atsitokėjo, kad jam juk taip pat skauda: kakta tinsta, ir kairįjį skruostą, apspjautą varliažmogio, tebeperšti. Bet palyginti su draugo kančiomis, tai buvo menkniekis.
Doginsas pabudo kliedėdamas; Nialą jis laikė Simeonu ir vis prašė pakviesti Lukreciją bei Selimą. Kai Nialas, mėgindamas palengvinti bičiulio skausmus, šliūkštelėjo vandens jam ant rankų, tas suklykė, kad vanduo verdantis. Paskui sprogdintojas ėmė blaškytis nuo vieno šono ant kito, lūpų kampučiuose pasirodė putos, akys žvelgė paklaikusio iš baimės žvėries žvilgsniu. Nialas tris kartus spėjo sučiupti vargšą, besiritantį į upę. Galiausiai Doginsas vėl nualpo. O po kurio laiko jo kvėpavimas tapo lygesnis. Nialui jau nebe taip smarkiai peršėjo kaktą, tad jis pamanė, kad ir bičiuliui tikriausiai palengvėjo. Dar po pusvalandžio ligonis ramiai miegojo, tik retsykiais mėšlungiškai krūptelėdamas visu kūnu. Tačiau jo rankos bei kojos ištino kaip rąstgaliai, o veidas priminė pripūstą balioną.
Ūmai Nialas susivokė, kad jau temsta, ir be galo nustebo: praradęs laiko jausmą, jis manė, kad dar vidurdienis. Reikėjo pagalvoti, ką dabar daryti, kur dėtis. Nakvoti ant kranto pavojinga: upė tikriausiai pilna visokiausių plėšrūnų. Nialas ir dabar jautė į jį įsmeigtus nematomų stebėtojų žvilgsnius; bent tiek gerai, kad nuolatinė grėsmė neleidžia atsipalaiduoti. Bet net jeigu jis ir pajėgtų pernešti Doginsą ant savo pečių, eiti nėra kur. Už nugaros, gal už šimto žingsnių, stūkso miškas, storai nuklotas geltonomis žiedadulkėmis; priekyje, vos už dvidešimties žingsnių, teka upė, kur knibždėte knibžda nematomų plėšrūnų. Vis dėlto net nematomi plėšrūnai mažiau pavojingi už geltonąsias žiedadulkes: juos bent jau gali sunaikinti Pjautuvu, o žiedadulkių niekaip nesunaikinsi. Pietuose upė nyko mangrovinių džiunglių brūzgynuose; šiaurėje sekli srovė sukinėjosi tarp pelkių, kol galiausiai įtekėjo į jūrą. Žodžiu, bičiuliams neliko kitos išeities, kaip tik nakvoti ant kranto.
Sutemoms tirštėjant, nuo jūros pusės padvelkė gaivus vėjas. Patiesęs savo antklodes ant žemės, Nialas užtempė ant jų Doginsą ir rūpestingai užklojo antklodžių kraštais. Tada nuėjo atsinešti Doginso kuprinės bei savojo kombinezono, kurie tebegulėjo pamiškėje. Kažkokio įgimto atsargumo paskatintas, jis pasiėmė su savimi Pjautuvą. Vaikinas drėgnu skuduru nušluostė žiedadulkes nuo kuprinės ir jau ėmėsi šluostyti kombinezoną, kai staiga jam toptelėjo pažiūrėti į Doginsą. Nialas net išsižiojo iš nuostabos pamatęs, kad bičiulis palengva slenka link upės. Pirmąją akimirką jis pamanė, jog tai optinė apgaulė, šviesos ir šešėlių žaismas. Bet įsitikinęs, kad akys jo neapgauna, pašoko ir paknopstomis puolė prie draugo. Jis nedrįso pasinaudoti Pjautuvu - juk galėjo pataikyti į Doginsą, kuris buvo kaip tik tarp jo ir upės. Dabar ligonį nuo vandens skyrė vos kelios pėdos. Iš pažiūros atrodė, kad jis juda pats - pamažu slysta žemyn slidžia nuokalne. Nebeturėdamas kitos išeities, Nialas kilstelėjo ginklą, rūpestingai nusitaikė ir iššovė. Šaižiai sušnypštė garai, ir Doginsas sustingo vietoje. Po sekundės pribėgęs Nialas pamatė, kad jis ramiai sau miega, ritmingai kvėpuodamas; tikriausiai net nepajuto, kad jį kažkas tempia. O už poros pėdų, prie pat vandens, gulėjo nukirstas čiuptuvo galas. Jis buvo gal keturių pėdų ilgio, neįtikėtinai plonas ir žvilgantis. Įspyręs čiuptuvą į vandenį, Nialas pajuto, koks jis tvirtas ir lankstus - lyg šikšninis rimbas.
Tą akimirką upės viduryje suburbuliavo, suverpetavo vanduo. Apimtas aklo įniršio ir nevilties, Nialas pakėlė Pjautuvą ir iššovė į upę; jis lėtai vedžiojo ginklu į šalis, nekreipdamas dėmesio į garų kamuolius, kurie sūkuriavo aplink jį, svilindami veidą. Vandens paviršius kunkuliavo; bet koks gyvas padaras, tūnantis upės dugne, turėjo išvirti gyvas. Sukandęs dantis iš įtūžio, Nialas įsistebeilijo į tamsų vandenį: gal dar kokia baidyklė pasirodys. Širdis prisipildė nenumaldomo troškimo griauti ir naikinti. O, kaip jam dabar knietėjo perstumti Pjautuvo galingumo reguliatorių iki pat viršutinės atžymos ir pykštelėti tiesiai į kalvą, dunksančią priešais! Vaikinas jau siekė reguliatoriaus svirtelės, bet prisiminė Doginsą: jeigu jo šūvis iššauks atsakomąjį Deltos smūgį, Doginsui galas. Ir Nialas nenoriai nuleido ginklą. Įniršis pamažu tirpo, tačiau jį pakeitė nepaaiškinamas slaptos galios jausmas, gaivalingai pulsuojantis kraujyje.
Užsitempęs metalizuotąjį kombinezoną, Nialas nuėjo ir atsisėdo greta miegančio draugo, kojas sukryžiavęs po savimi, Pjautuvą pasidėjęs ant kelių. Jis nejautė noro miegoti, nejuto alkio; kraštutinė situacija, kurioje jis dabar atsidūrė, tikriausiai atvėrė kažkokį slaptą ištvermės rezervą, glūdintį kiekvieno žmogaus sąmonės gelmėse. Kai dangus visai aptemo ir šiauriniame skliaute įsižiebė pirmoji žvaigždė, vaikinas įdėmiai įsiklausė į upės garsus, mėgindamas monotoniškame čiurlenime išskirti kokį tekštelėjimą, kuris reikštų, kad į paviršių iškilo dar vienas vandens siaubūnas. Jo širdies plakimas vis lėtėjo, kol galiausiai taip pritilo, kad Nialas beveik nebejautė jo. Vaikinas ir vėl pasijuto voru, tupinčiu savo tinklo viduryje ir gaudančiu kiekvieną nakties vibraciją. Paniręs į savo vidinės ramybės gelmę, jis tarytum atsidūrė begalinės, bekraštės tylos širdyje.
Nialas kyštelėjo ranką po tunika ir palengva apsuko minčių veidrodėlį. Šįkart priešybių konfliktas visai nekilo; intensyvus galios jausmas be jokio pasipriešinimo įsiliejo į vidinės ramybės pasaulį. Nialas dar labiau susikaupė, pratęsdamas pojūčių gijas gilyn į naktį, ir tada netikėtai suprato, kas gi įvyko. Tyla - tai reakcija į jo įniršio protrūkį. Delta išsigando jo. Sėdėdamas štai taip, sukryžiuotomis kojomis, pasidėjęs ant kelių Pjautuvą, Nialas buvo panašus į nuodingą gyvatę, susivijusią žiedais ir jau pasiruošusią kirsti. Delta užgniaužusi kvapą laukė, ką jis dabar padarys.
Būtent tada Nialas suvokė, ką turi padaryti. Jis atsistojo, iki pat galo prasisegė kombinezono užtrauktuką, leisdamas sunkiam apdarui nusmukti ant žemės, pasiėmė abu Pjautuvus ir patraukė prie upės. Beeinant jo protingasis, logiškasis "aš" dar bandė maištauti, tvirtino, kad tai, ką jis sumanė, yra tikrų tikriausia savižudybė. Tačiau kažkoks gilesnis vidinis impulsas nuslopino proto balsą. Sustojęs prie pat vandens, Nialas vieną po kito sumetė Pjautuvus į tėkmės vidurį. Įtemptoje tyloje du pūkštelėjimai nuskambėjo nepaprastai garsiai. Nialas liko stovėti ant kranto laukdamas, kas dabar bus.
Tai, kas įvyko po to, buvo netikėta ir kartu banalu. Nuo upės atsklido gargaliavimas - tarytum Nialo sukeltas triukšmas pažadino kažkokį stambų padarą - ir keli vandens lašai užtiško jam ant veido. O paskui keistą nakties tylą staiga užpildė įprasti garsai: vandens čiurlenimas, lapų šiurenimas vėjyje, šikšnosparnių cypčiojimas, tolimas kažkokio naktinio plėšrūno riksmas. Išoriškai niekas nepasikeitė: Nialas tebebuvo vienišas žmogus Didžiosios Deltos širdyje. Bet jis jautė, kad jau nebėra laikomas įsibrovėliu. Delta pritarė jo geros valios gestui. Delta priėmė jį.
Nialas tamsoje apgraibomis grįžo atgal ir vėl atsisėdo šalia Doginso. Širdyje įsiviešpatavo neįtikėtina ramybė bei kantrybė. Jis atliko savąją darbo dalį; dabar beliko tik laukti. Vaikinas sėdėjo pasidėjęs rankas ant kelių, klausydamasis nakties garsų be nerimo, be įtampos. Delta patikėjo juo, ir dabar, jis žinojo, nebėra ko bijoti.
Po pusvalandžio patekėjo mėnulis, nušviesdamas kraštovaizdį. Danguje nė vieno debesėlio, žvaigždės kaip niekad ryškios. Skaisčioje mėnesienoje galėjai įžiūrėti netgi pelkynus šiaurėje bei džiungles pietuose - visur ramu. Aiškiai matėsi ir pietinis kalvos šlaitas, iš čia labiau negu bet kada panašus į veidą. Žvelgdamas į tą veidą, vaikinas pagaliau sąmoningai suvokė tai, ką jau nujautė pastarąsias dvidešimt keturias valandas: prieš jį ne kalva, o gigantiškas augalas. Nialas žvelgė į būtybę, kurią Simeonas pavadino Nuada, Deltos deive.

Įsakymas atėjo maždaug po valandos, kai mėnulis palypėjo aukščiau į dangų. Nialas sėdėjo netoli upės kranto, atsipalaidavęs ir imlus aplinkai, kai staiga pajuto impulsą atsistoti ir nusiauti batus. Jeigu jis būtų buvęs gyvūnas, tikriausiai būtų supratęs tai kaip savo paties sprendimą; bet kadangi jis buvo žmogus, aukštesnioji jo esybės dalis suvokė, kad ta kita, gyvūniškoji, lyg ir veikianti savo nuožiūra, iš tiesų vykdo įsakymą.
Nusiavęs batus, Nialas nusikabino nuo kaklo minčių veidrodį ir padėjo šalia batų. Tada išsitraukė iš kišenės sustumiamąjį vamzdelį ir padėjo ten pat. Doginsas kietai miegojo, išsitiesęs aukštielninkas; veidas mėnesienoje atrodė išblyškęs, bet patinimas nuslūgo; kvėpuodamas jis tyliai švilpčiojo. Nialas apklojo bičiulį savo kombinezonu, apdaro kraštą užkišdamas jam už smakro. Paskui, paklusdamas tam pačiam įsakymui, patraukė krantu palei upę.
Jis žingsniavo sukepusio dumblo krantu apie mylią. Kreivi medžių kamienai kairėje stūksojo sustingę, tarsi nukalti iš geležies: nė viena šakelė nevirpėjo silpname vėjyje, nė vienas lapelis nešlamėjo. Dešinėje tingiai plukdė tamsias vilnis upė, užlieta mėnesienos, ir tik retkarčiais tyliai suburbuliuodavo vanduo, kai koks nors stambus gyvūnas iškildavo į paviršių ir vėl panerdavo gelmėn. Nialas pastebėjo tik vieną gyvą padarą: didžiulį kaimaną, kuris ne tiek plaukė pasroviui, kiek leidosi srovės nešamas, iškišęs šnerves virš vandens; kaimanas nulydėjo praeinantį Nialą plėšriu žvilgsniu, bet realios grėsmės vaikinas nepajuto.
Netrukus jis pasiekė vietą, kur upė išsiliejo į krantus, užtverta tėkmės prineštų šakų bei lapų. Nialas nedvejodamas įbrido į vandenį. Pėdos iškart per šešis colius nugrimzdo į dumblą, paskui pasiekė kietą žvirgždą. Pro kojų pirštus šniurkščiojo kažkokie maži judrūs gyviai. Vaikinas palengva brido gilyn, visu kūnu pasidavęs į priekį, kol vanduo ėmė siekti aukščiau krūtinės. Šaka, išsprūdusi iš po pėdos, brūkštelėjo per koją, ir kažkoks slidus minkštas padaras, iššokęs iš po tos šakos, slystelėjo blauzda, priversdamas širdį išgąstingai suspurdėti. Nialas neskubėdamas brido toliau, kas žingsnis įveikdamas po kelis colius, kol vanduo ėmė sekti; netrukus jis išlipo į priešingą upės krantą.
Tada įsakmus impulsas liepė vėl pasukti šiaurėn ir eiti ton pusėn, iš kur atėjo. Augmenija šioje upės pusėje buvo vešlesnė ir daugelyje vietų žėlė prie pat vandens; mėnulio šviesoje medžiai metė juodus šešėlius, tad teko žengti atsargiai. Nialo pabaidytas paukštis purptelėjo iš krūmo ir garsiai skrosdamas orą sparnais nuplasnojo į medžių tankmę; kažkoks masyvus padaras ėmė triukšmingai brautis per jaunuolyną; Nialas nekreipė dėmesio į šiuos garsus. Štai ir Doginsas, ramiai miegantis mėnesienoje kitame krante; čia impulsas liepė jam pasukti kiek kairiau į miško gilumą. Mėnulio spinduliai neįstengė prasiskverbti pro tankias šakas, ir vaikinui teko eiti apgraibomis, pasikliaujant vien lytėjimu. Ir vis dėlto jis žingsniavo beveik taip pat greitai kaip mėnulio šviesoje. Šeštasis pojūtis perspėdavo kas kartą, kai kildavo pavojus užkliūti už kokios nors kreivos šaknies ar įsiręžti į krūmą.
Netikėtai miško ruožas baigėsi, o žemė po kojomis tapo kieta kaip sukepęs dumblas upės pakrantėje. Nialas suprato, kad kopia aukštyn. Po poros minučių jis vėl išniro į mėnulio apšviestą plotą; apačioje už jo nugaros žvilgėjo upė, dunksojo medžių viršūnės. Nialas atsidūrė pietinio kalvos šlaito viduryje. Iš kitos pusės kalvos pašlaitė buvo apžėlusi tokiu tankiu ir raizgiu jaunuolynu, kad prasigauti pro jį buvo tiesiog neįmanoma. Palypėjęs aukštyn dar dešimt žingsnių, vaikinas išvydo upę, lenkiančią kalvą iš vakarų. Šioji buvo kur kas platesnė už tą, kurią Nialas ką tik perbrido, o raibuliai mėnesienos nušviestame paviršiuje reiškė, kad ji dar ir gerokai sraunesnė.
Kuo aukščiau jis lipo, tuo statesnis buvo takas; Nialui teko kabintis į krūmokšnius bei žolės kupstus. O dar po pusvalandžio, kai viršūnė atrodė jau ranka pasiekiama, šlaitas virto beveik vertikaliu skardžiu, tad Nialas nusprendė pasiieškoti kito kelio. Jis atsargiai slinko į šoną, kol rado pakankamai vešlų augmenijos plotą - čia bent jau turėjo į ką kabintis rankomis bei kur įsispirti kojomis. Paskutinioji kelio atkarpa buvo maždaug penkiasdešimties pėdų ilgio ir tokia stati, kad sykį žvilgtelėjus žemyn Nialui apsvaigo galva, o širdis baimingai susigniaužė: jis suvokė, kad valia, reguliuojanti jo veiksmus, negali apsaugoti jo nuo kritimo ir žūties.
O po minutėlės jis jau ropštėsi per nuožulnios aikštelės kraštą; pačiame aikštelės viduryje stūksojo tai, ką Nialas iš pat pradžių klaidingai palaikė bokštu, paskui kelmu. Dabar jis matė, kad tai tikrai ne bokštas ir ne kelmas. Strampas neturėjo šaknų, bent jau paviršiuje, nebuvo ir aiškios ribos tarp jo pagrindo ir žemės, iš kurios jis kilo. Jis atrodė padarytas iš kažkokios pilkos pluoštinės medžiagos, o braukiant ranka per šiurkštų paviršių susidarė įspūdis, kad brauki per medžio žievę. Vakariniame šone, nutviekstame sidabrinės mėnesienos, ilga "žievės" juosta, nuplėšta nuo strampo kamieno, susisukusi gulėjo ties jo pagrindu. Juosta buvo ruda, apanglėjusi, o gili įranta, iš kurios ji buvo išrėžta, priminė žaizdą. Be abejo, tai buvo žaibo darbas. Atplaišos strampo viršuje, maždaug trisdešimties pėdų aukštyje, taip pat buvo susiraičiusios ir apanglėjusios.
Toli apačioje, šiaurinėje kalvos pusėje, matėsi abiejų upių santaka. Šiaurinis kalvos šlaitas, iš tolo panašus į žmogaus veidą, buvo nepalyginamai statesnis už tą, kuriuo Nialas įkopė į viršūnę, todėl vanduo plytėjo beveik tiesiai po juo. Iš tokio aukščio vaikinas matė bemaž visą upę, iki pat žiočių: štai ji vinguriuoja tarp pelkių link jūros, dažnai pradingdama aukštuose nendrynuose. Pietuose iki pat properšos kalvų grandinėje plytėjo džiunglės, tokios ramios ir taikios mėnulio šviesoje. Tik staiga kažkoks į šikšnosparnį panašus padaras, daug kartų stambesnis už paukštį, šovė į dangų, o paskui šaižiai karkdamas nėrė žemyn į medžių tankmę; po akimirkos iš ten atsklido agoniškas kažkokio kito gyvūno klyksmas.
Ties pietiniu horizontu, properšoje tarp kalvų, skvarbi akis galėjo įžvelgti sidabrišką pilkumą: ten, anapus kalvų grandinės, prasidėjo dykuma, kurią Nialas kirto grįždamas namo iš Kazako miesto. Akimirkai vaikiną persmelkė neapsakomas gimtojo krašto ilgesys, ir jis staiga tarsi išvydo šalia stovintį tėvą. Iliuzija išsisklaidė taip pat greitai, kaip atsirado, palikdama širdyje skausmingą tuštumą.
Dabar, kai tikslas buvo pasiektas, Nialo dvasinės ir fizinės jėgos ėmė slūgti. Pastarąją valandą jis pasyviai leidosi valdomas impulso, kuris perstatinėjo jo kojas, nukreipinėjo jį tai į vieną, tai į kitą pusę - lyg srovė, plukdanti lapą. Dabar impulsas išnyko. Nialas ir toliau liko pasyvus bei atviras naujiems įsakymams, bet įsakymų daugiau nebuvo. Neturėdamas ką veikti, vaikinas ėmė apžiūrinėti strampą, palengva eidamas aplink jį. Keistojo kyšulio pagrindas platėdamas perėjo į žemę, visai kaip stambaus medžio pagrindas, tačiau ribos tarp jo ir žemės nebuvo. Tiesą sakant, pati žemė po Nialo kojomis buvo pilka ir kieta, sudaryta iš to paties pluošto kaip pats strampas. Tai tik patvirtino Nialo prielaidą, kad jis stovi visai ne ant kalvos, o ant kažkokio gigantiško augalo. Strampas buvo šiek tiek gumburiuotas: galbūt kadaise jis buvo apaugęs lapais. Bet jeigu ir taip, vis tiek tos lapijos seniai neliko nė pėdsako.
Vaikinas atsisėdo ties strampo pagrindu ir įsmeigė akis jūros pusėn. Po pusvalandžio, kai mėnulis įpusėjo savo kelią per dangų, jį apėmė žiovulys. Vidinis nusiteikimas, vertęs Nialą skubėti čionai, kažkur išgaravo, ir jis netgi ėmė galvoti, ar tik nesuklydo manydamas, jog yra pakviestas čionai dėl kažkokios ypatingos priežasties. Galbūt kopimas į kalvą tebuvo tik ritualinis aktas, reiškiantis pagarbą ir pasitikėjimą, ir Delta privertė jį atlikti šį ritualą. Jei taip, jo užduotis įvykdyta, belieka tik grįžti. Nialas jau nuėjo iki aikštelės pakraščio, bet žvilgtelėjęs žemyn, nusprendė verčiau jau palaukti aušros.
Sėdėti strampo papėdėje buvo labai nepatogu: kadangi pagrindas buvo išlinkęs, Nialas negalėjo atsiremti į jį nugara. Bet kai vaikinas ieškodamas patogesnės padėties pasislinko žemiau, netikėtai atrado, kad tas išlinkis puikiai atstoja pagalvę; ten buvo netgi negilus įdubimas pakaušiui. Ūmai pajutęs begalinį nuovargį, Nialas giliai atsiduso ir užsimerkė. Vos tik taip padarė, ramybės banga nusirito jo kūnu nuo viršugalvio iki kojų pirštų. Sušalusios rankos ir basos pėdos maloniai įkaito. Nialas ir vėl pasijuto valdomas iš šalies; bet šįsyk toji paslaptingoji jėga vertė jį atsipalaiduoti.
Pasinėręs į vidinės tylos lygmenį, jis visų pirma pastebėjo, kad nebejaučia pulsuojančios, banguojančios jėgos vibracijos. Nialas iš pradžių sutriko, bet paskui suprato: jis juk atsidūrė centre, iš kurio sklinda bangos; pats centras yra nejudrus.
Kad ir kaip keista, jis nebejuto nuovargio. Juto, kaip atsipalaidavęs fizinis kūnas spinduliuoja palaimingą pasitenkinimą, tačiau noras miegoti dingo. Atvirkščiai, Nialą apėmė budrus, nors ir šiek tiek prislopintas susijaudinimas. Pirmąsyk jis aiškiai suvokė, kaip kūno svoris riboja jo sąmonės laisvę. Dabar sąmonė buvo skaisti ir šviesi lyg ramus vasaros rytas; Nialas žvelgė į savo gyvenimą ir į visų kitų žmonių gyvenimus tarsi iš didelio aukščio. Tačiau kūnas vis labiau atsipalaidavo, ir netrukus sąmonė pasiekė tašką, ties kuriuo paprastai pereidavo į sapną. Tai buvo lyg ir koks pasąmonės prieškambaris: balsai ir vaizdiniai, nepavaldūs tavo valiai, jau pradeda smelktis į tavo mintis bei pojūčius; bet kol nesileidi įtempiamas kitapus prieškambario slenksčio, dar gali grįžti į būdravimo būseną.
Nialas vis negalėjo atsistebėti, kaip jam pavyksta nenugrimzti į miegą. Aišku, jo paties valiai tai neįkandama užduotis. Tai jėga, atvedusi jį čionai, dabar palaikė jo susikaupimą; paties Nialo sąmonė dar nebuvo pasiekusi tokio drausmingumo lygio. Bet labiausiai stebino tai, kad toji jėga nemanipuliavo juo, nesiekė palaužti jo valią - atvirkščiai, elgėsi kaip su sau lygiu, gerbdama jo individualybę.
Netrukus Nialą įtraukė į gyvų vaizdinių pasaulį, egzistuojantį ties miego ir būdravimo riba. Tai buvo sapnų karalystė, kurią jis lankydavo kas naktį nuo gimimo ir todėl pažinojo ne blogiau už dykumos kraštovaizdį aplinkui gimtąją olą. Tačiau su būdraujančia sąmone lankėsi čia pirmą kartą. Įprastinė amnezijos užsklanda, skirianti miegą nuo būdravimo, buvo nustumta į šalį, ir Nialas išvydo savo vidinio pasaulio platybes: anapus virpančios sapnų miglos jos buvo tokios pat apčiuopiamos ir pastovios kaip išorinės tikrovės pasaulis.
Kai jo paties sapnų vaizdai išbluko, Nialas suprato, kodėl jis užlaikytas ant slenksčio tarp miego ir būdravimo. Šiame lygmenyje egzistavo sąmonė, siekianti užmegzti kontaktą su jo sąmone. Būtybė, kurią vorai garbino kaip Deltos deivę, nuolat gyveno lygmenyje, kurį žmonės paprastai vadina pasąmone. Štai kodėl ji negalėjo susisiekti su Nialu žmogui įprastoje sąmonės būsenoje. Būdraujančiam protui deivės kalba būtų pasirodžiusi tokia pat beprasmė kaip bangų mūšos ošimas.
O pusiaumiegio būsenoje kiekviena frazė skambėjo taip aiškiai, tarsi ištarta balsu. Tačiau tai buvo kalba be žodžių. Nialui ji priminė pirmąjį kartą, kai vabalų Šeimininkas kreipėsi į jį tiesiogiai: nebuvo jokio "balso krūtinėje", tik tiesioginio kontakto pojūtis. Štai ir dabar Nialas be vargo suprato, ką jam sako deivė. Ji siūlėsi atsakyti į visus klausimus, kokius tik užduos Nialas.
Iš pradžių jį tarsi koks vidinis paralyžius ištiko: argi tai ne šventvagystė - kamantinėti dievybę? Bet netgi į šią nevalingą nervinę reakciją iškart atėjo atsakymas. Vaizdai, kalbantys taip pat aiškiai kaip žodžiai, pranešė vaikinui, kad būtybė, su kuria jis šneka, tokia pati deivė, kaip jis - dievas. Tiesą sakant, ji buvo belytė. Jos gimtojoje planetoje gyvybė nebuvo padalinta į lytis. Toji planeta - dvidešimtojo amžiaus pabaigos astronomams žinoma kaip LA (Lyros Alfa)3 - Lyros žvaigždyno žydrosios žvaigždės Vegos planetinėje sistemoje buvo trečioji. Kadangi LA3 yra šiek tiek didesnė netgi už mūsų Saulę, jos traukos jėga maždaug šimtą kartų stipresnė negu Žemės; žmogus jos paviršiuje svertų dešimt tonų ir neįstengtų nė akių vokų pakelti. Todėl dauginimasis lytiniu keliu ten neįmanomas, ir gyvybė planetoje vystosi nuolat pati save atnaujindama - regeneracijos būdu.
Varžoma milžiniškos traukos jėgos, gyvybė LA3 vystėsi kur kas lėtesniais tempais negu Žemėje. Pirmieji gyvi organizmai atsirado ten maždaug prieš penkis milijardus metų, o Žemėje - tik prieš tris milijardus metų. Po trijų su puse milijardų metų LA3 užgimė pirmoji protinga gyvybės forma. Mūsų planetoje tų būtybių niekas net nepalaikytų gyvomis būtybėmis, kadangi iš išorės jos priminė Žemės kalnus; tačiau planetoje LA3 vien minties išsirutuliojimas iš užuomazgos trunka tiek, kiek vieno žmogaus gyvenimas.
Dar po pusės milijardo metų tenykštė evoliucija pasiekė kol kas aukščiausią savo formą - tai ir buvo būtybės, kurių rūšiai priklausė "deivė". Žemėje šie milžiniški apvalūs padarai būtų vadinami daržovėmis. Skirtingai nuo "kalnų", "daržovės" išsiugdė tam tikrą individualumą (nors galutinai sutrikusiam Nialui deivė atrodė beasmenė kaip jūra). Be to, kiekvienas rūšies atstovas mintimis nuolat palaikė ryšį su visais gentainiais ir atmintyje saugojo visų savo protėvių atminties bagažą.
Atsakydama į bežodį Nialo klausimą, pašnekovė parodė jam LA3 paviršiaus vaizdą. Pirmas įspūdis - šviesa: planetos padangėje žėravo milžiniška žydra žvaigždė, penkiasdešimt kartų ryškesnė už mūsų saulę, todėl visas peizažas atrodė nušviestas nesibaigiančio žaibo blyksnio. Akinančioje žydrai baltoje šviesoje į visas puses tęsėsi bekraštė plokščia lyguma - kadangi LA3 daug didesnė už Žemę, jos horizontai žmogaus akiai iš tiesų atrodytų bekraščiai; palyginti su ja, mūsų planeta juokingai maža. Lygumos viduryje stūksojo milžiniški simetriški kūgiai, tūkstančius kartų aukštesni už mūsų kalnus - negyvos ankstesniųjų gyvybės formų liekanos. Spindinčios plynės monotoniją ardė tik kelios dešimtys pusrutulių, sutūpusių kalnų papėdėje. Tai ir buvo augalai. Kiekvieną jų vainikavo stiebas-antena, aišku, kur kas aukštesnis už strampą, į kurį dabar šliejosi Nialas; su stiebų pagalba šios būtybės bendravo tarpusavyje.
Taigi prieš pusantro milijono metų po dyku, nekintančiu planetos paviršiumi nugriaudėjo sprogimas,, per atsivėrusį gigantišką kraterį sprogimo banga išspjovė į kosmosą tokį kiekį planetinės materijos, kad būtų užtekę sudaryti visai Saulės planetinei sistemai. Katastrofą sukėlė žvaigždės skeveldra, atlėkusi iš sprogusios galaktikos; pernelyg priartėjusi prie planetos, ji savo trauka išjudino planetos gelmes. Tūkstančius metų ši kometą primenanti skeveldra savo "uodegoje" tempė per kosmosą dalį LA3 išspjautos medžiagos. "Uodegos" gale keliavo ir mikroskopinės gyvybės ląstelės. Traumuota išmetimo šoko, įšaldyta lediniame kosmoso šaltyje, gyvybė visą tą laiką liko inertiška. O kai pagaliau atsigavo, paaiškėjo, kad dabar ji įkalinta jau kitos kometos uodegoje - šįkart ne žvaigždės skeveldros, bet dujų kamuolio, kurio skersmuo siekė iki penkiasdešimties tūkstančių mylių - ir yra kelyje į mūsiškę Saulės sistemą.
Kai sprogimas išsviedė šias gyvąsias ląsteles į atvirą kosmosą, mūsų Žemėje viešpatavo didžiuliai Jūros periodo dinozaurai. O kai Opiko kometa uodega brūkštelėjo per Žemę, palikdama jos atmosferoje žiupsnį LA3 gyvybės sporų, dauguma žmonių buvo jau išsikėlę iš planetos ir milžiniškais erdvėlaiviais keliavo link Kentauro Alfos, į savo naujuosius namus - planetą, vardu Naujoji Žemė.
Dauguma sporų įkrito į vandenyną ir žuvo; kitos nusileido dykumose ar už poliarinių ratų ir buvo priverstos grįžti į apsauginę hibernaciją, amžiną sąstingį tarp gyvybės ir mirties. Tik penkios iš jų sėkmingai sudygo - dvi Centrinėje Afrikoje, viena Pietų Kinijoje, viena saloje ties Borneo pakrante ir viena Didžiojoje Deltoje.
Bet net ir toms išlikusioms būtybėms gyvenimas virto tikra kančia. Jos buvo įpratusios prie lėto vystymosi, trunkančio tūkstančius metų, kurį sąlygojo galingas jų gimtosios planetos traukos laukas. Žemėje, kur gravitacijos jėga palyginti silpna, jų molekuliniai procesai taip pagreitėjo, kad penkios atėjūnės ėmė pūstis lyg balionai - atrodė, dar kiek, ir susprogs. Bet kuris Žemės organizmas žūtų, neištvėręs tokių sąlygų. Tačiau LA3 augalai buvo pasiekę tokį tiesiog neįtikėtiną savo organizmo kontrolės lygį; jie prisitaikė prie Žemės sąlygų - tik išaugo dešimt kartų didesni negu gimtojoje planetoje. Maitindamosis Žemės gelmių bei atmosferos energijomis, šios būtybės per keletą metų pasiekė tokį išsivystymo lygį, kokiam LA3 pasiekti joms būtų prireikę šimtmečių.
Taip penki milžiniški mąstantys augalai atsidūrė mažytėje žalioje planetoje, už devyniasdešimt trijų milijonų mylių nuo nežymios žvaigždės, vadinamos Saule. Kovodami už išlikimą jie pasiekė kur kas auštesnį sąmoningumo lygį negu jų gentainiai, likę gimtojoje planetoje. Jie suvokė, kad daugeliu atžvilgių vietinės gyvybės formos yra kur kas pranašesnės už juos, nes gali judėti. Silpname Žemės traukos lauke judėti taip lengva, kad čia tik augalinė gyvybė negali laisvai kilnotis iš vienos vietos į kitą. Kai penkios svetimšalės būtybės dar tik pradėjo augti, jų ląsteliena buvo tokia švelni ir minkšta, kad joms iškilo reali grėsmė būti suėstoms vabzdžių bei paukščių. Gigantiškieji augalai galėjo apsiginti tik vienu būdu: pasinaudodami savo telepatinėmis galiomis, jie ėmė tiesiogiai kontroliuoti aplinkinių plėšrūnų veiksmus bei ketinimus. Taip mikroskopinė spora, nusileidusi į minkštą Deltos dumblą, virto Deltos deive, absoliučia visų jos gyvybės formų valdove.
Iki šios vietos Nialas sekė pasakojimą be ypatingų pastangų; augalas kalbėjo jam vaizdų serijomis, kurias skaityti buvo taip pat paprasta, kaip vaikišką paveikslėlių knygelę. Bet dabar jis panoro sužinoti, kodėl milžiniškieji augalai pradėjo perdavinėti gyvybinės energijos bangas kitoms gyvybės formoms. Suprasti tai pasirodė kur kas sudėtingiau. Mat augalas atsakė taip: ateiviams pasidarė nuobodu, nes Žemėje trūko įvairovės. Turint omeny monotonišką jų gimtosios planetos paviršiaus vaizdą, atsakymas atrodė absurdiškas. Bet paskui Nialas pradėjo suprasti. Nors gimtojoje planetoje augalai buvo pririšti prie vienos vietos, tačiau mintimis jie galėjo keliauti visur - tiesiog susitapatindami su savo gentainių protais. Pati šių būtybių evoliucija buvo įtempta visos bendruomenės pastanga, kurioje kiekvienas individas atliko savo vaidmenį. Štai kodėl Žemėje jų evoliucija sustojo. Paprasčiausiai jų čia buvo per mažai - penki individai negalėjo sukurti pakankamai stipraus mentalinio spaudimo.
Nialas ir be papildomų paaiškinimų suprato, kad augalai turėjo tik vieną išeitį iš šios padėties. Tolesniam tobulėjimui jiems buvo reikalinga kitų superbūtybių draugija. Kadangi tokių būtybių Žemėje nebuvo, jas reikėjo sukurti patiems. Tai reiškia, kažkokiu būdu įlieti daugiau gyvybės į Žemės gyvūnus, paukščius, medžius bei žolynus.
Užduotis atrodė neįvykdoma. Tačiau augalų kantrybė buvo išties begalinė. Kadangi jų telepatiniai sugebėjimai leido tiesiogiai bendrauti su kitų gyvų padarų sąmonėmis, beliko tik sustiprinti tų padarų mąstymo ir jutimo galias, perdavinėjant jiems grynąją energiją - pačios žemės gyvybinę energiją. Taip "deivė" ir jos gentainiai tapo milžiniškomis energijos persiuntimo stotimis.
Visos gyvos būtybės, kurios sugebėjo priimti šios jėgos vibracijas, ėmė vystytis pagreitintu tempu. Deja, žmogus jų tarpan nepateko: žmogaus protas jau buvo pasiekęs tokias aukštumas, kad tiesiogiai nebepriklausė nuo primityvios, gaivalingos Žemės gelmių energijos. Užtat dauguma kitų padarų prisipildė galios jausmo, gerdami į save nežabotą energiją - kartais tokiais kiekiais, kad prarasdavo net mirties baimę. (Nialas prisiminė, kaip varliažmogiai puolė jį ir jo draugus, nepaisydami mirtinų Pjautuvų, šienaujančių puolančiuosius dešimtimis.) Daugumos rūšių vabzdžiai išaugo į milžinus - vabzdžiai pasirodė ypač imlūs gyvybės jėgos vibracijoms. Net paprasčiausias medžio grybas, šungrybio giminaitis, virto judriu grybu galvakoju. Daugelis paprasčiausių augalų tapo plėšrūnais - pavyzdžiui, gyvatžolė ir medis smaugikas. Daržų kenkėjas limax, paprastasis šliužas, virto urviniu pilvakoju, kuris dabar tykojo grobio po žeme kaip aštuonkojis jūros dugne.
Bet įspūdingiausia, žinoma, buvo vorų iškilimo istorija. Vorai - tiek mažyčiai krabiniai voriūkščiai, tiek tropikų džiunglių paukštėdos - visuomet lengvai prisitaikydavo prie gyvenimo sąlygų. Vorai buvo nepaprastai imlūs augalo-valdovės vibracijoms. Mat vorų ląstelinė sandara, identiška grybų galvakojų sandarai, ypač gerai sugėrė gyvybinę energiją. Vorai turėjo daug augalams būdingų savybių: kantrybę, atsargumą, ryžtą; augdami jie išsiaugino dar ir grėsmingą intelektą bei valios jėgą.
Tame ankstyvajame vorų vystymosi laikotarpyje pavojingiausias jų priešas buvo žmogus. Opiko kometai uodega užkliudžius Žemę, žuvo devyniasdešimt procentų neišsikėlusių gyventojų. Dauguma tų, kurie išliko, kentėjo nuo radiacijos sukeltų ligų bei bjaurių mutacijų - vienai tautelei Centrinėje Azijoje vietoj rankų ir kojų pirštų ėmė augti grobuoniški nagai. Žmonės, traumuoti katastrofos, grįžo į barbarybės laikus. Palikę miestus, jie apsigyveno miškuose bei kalnuose; išnaudoję visus atominių blasterių, Pjautuvų bei lazerinių pistoletų užtaisus, grįžo prie ieties bei lanko su strėle. Bet netgi puslaukinis žmogus buvo grėsmingas priešas. Vienas iš žymiausių žmonių vadų, Ivaras Stiprusis, pavergęs daugumą kaimyninių genčių, privertė vergus pastatyti Koršą - akmens siena apjuostą miestą, kuris tapo toks pat galingas kaip senovės Tėbai ar Babilonas. Ivaras Stiprusis išvijo visus vorus iš Tarpupio šalies ir tapo klestinčios agrarinės bendruomenės valdovu. Jo vaikaitis, Skapta Gudrusis, įviliojęs vorų kariuomenę į Mursato tarpeklį, sukėlė ten akmenų griūtį ir taip nugalabijo aštuonis tūkstančius vorų; o po to užpuolė vorų sostinę didžiosios upės pakrantėje ir sudegino ją iki pamatų. Tačiau Skapta buvo ne tik gudrus, bet ir žiaurus: jis žvėriškai nukankino tiek savo pavaldinių, kad galiausiai pats žuvo nuo savo ministro, Grodigo iš Koso, rankos. Karaliumi tapo Grodigo sūnus Trifigas. O po Trifigo į sostą sėdo garsiausias iš visų karalių-karvedžių, Vakenas Išmintingasis, vargšo valstiečio, gyvenusio dykumos pakraštyje, sūnus. Karaliaus duktė Masija sykį medžiodama pamatė galiūną Vakeną, įsimylėjo jį ir ištekėjo už jo. Valdant Vakenui - o jo valdymas truko šešiasdešimt aštuonerius metus - žmogus beveik įveikė vorus; karalius išvijo juos už Vakenlendo ribų, ir jo pavaldiniai netgi medžiodavo aštuonkojus siaubūnus dėl nuodų - ilgomis žiemomis, kai stigdavo pašaro, vorų nuodai leisdavo išlaikyti gyvulius paralyžiaus būsenoje.
Viskas pasikeitė po Vakeno mirties, valdant Vorų Valdovui Chebui. Legendos pasakoja, kad kunigaikštis Halatas, išdavęs savo paties giminę dėl nelaimingos meilės princesei Turolei, išmokė Chebą skaityti žmogaus sielos paslaptis. Tačiau tiesa buvo anaiptol ne tokia dramatiška. Vorai, pasimokę iš nuolatinių pralaimėjimų Vakenui Išmintingajam, pagaliau suprato, kad didžiausias jų priešas yra ne žmogaus narsa ir ne agresyvumas, o žmogaus protas. Vorų Valdovas turėjo keletą patarėjų; vienas iš jų buvo senas voras vardu Kvizibas, savo gentainių taip pat pramintas Išmintinguoju (Nialas gerokai nustebo išgirdęs, kad vorai taip pat turėjo savo mąstytojus bei išminčius.) Kvizibą be galo domino žmogaus elgesio paslaptys ir jis dienų dienas leisdavo stebėdamas vorų nelaisvėn patekusius žmones. Tačiau savo didįjį atradimą išmintingasis tarėjas padarė visai atsitiktinai, paimdamas į savo namus kūdikį, kurio belaisvė motina mirė gimdydama. Berniuką, vardu Džarakas, išaugino viena iš Kvizibo dukterų, kuri rūpinosi juo ir lepino kaip naminį gyvulėlį. Kvizibo nuostabai, vaikas nepaprastai prisirišo prie jo dukters ir prie paties Kvizibo; jis netgi laikė save daugiau voru negu žmogumi. Stebėdamas Džaraką, senasis voras pradėjo pažinti žmogaus sielą bei širdį ir suprato, kaip lengvai galima pavergti žmones, pasinaudojus jų prieraišumu bei saugumo troškimu.
Taigi vorai pradėjo atiminėti iš moterų ką tik gimusius vaikelius ir auklėti juos kartu su savo voriukais. Tokiu būdu jie išsiaugino šimtus tarnų žmonių, kurie buvo visa širdimi ištikimi vorams ir niekino savo pačių gentainius žmones. Kadaise Vakenas Išmintingasis panaudojo šnipinėjimui pilkuosius dykumos vorus; Vorų Valdovai ėmė naudoti savo tarnus žmones tam pačiam tikslui. Šnipai išdavė vorams paskutines dar nepavergtas žmonių bendruomenes. Per kelias kartas Vakeno Išmintingojo karalystė buvo sunaikinta, visi Tarpupio šalies žmonės išžudyti arba pavergti.
Nialas apstulbo sužinojęs, kad vorams pergalę pelnė jų tarnai žmonės. Bet tai buvo dar ne pati blogiausia žinia. Pasirodo, Kvizibo įpėdinio Gribo laikais vergai buvo sukilę. Maištas buvo rūpestingai suplanuotas; žuvo tūkstančiai vorų bei žmonių, kol vorams vis dėlto pavyko užgniaužti sukilimą. Vorų Valdovas paprašė Gribo patarimo, kaip ateityje išvengti panašių katastrofų. Iš pradžių Gribas pasiūlė išžudyti visus vergus, palikti tik tarnus, ištikimus vorams. Tačiau šis pasiūlymas buvo labai jau nepraktiškas: vergų buvo pernelyg daug. Be to, vorai nenorėjo atsisakyti vergų klasės, kadangi jau spėjo pamėgti žmogienos skonį, o ėsti ištikimus tarnus, savaime suprantama, buvo gaila.
Išeitį pasiūlė vienas iš Gribui tarnavusių žmonių. Išdaviko vardo istorija neišsaugojo; žinoma tik tiek, kad jis buvo patyręs gyvulių augintojas. Taigi tas žmogus pasiūlė vorams veisti žmones tuo pačiu principu, kaip ir gyvulius: kruopščiai atrinkinėti storiausius bei kvailiausius, kad gimdytų į save panašius. Kiekvienas bent kiek protingesnis ar gabesnis vaikas turėtų būti nužudomas dar nepasiekęs brandaus amžiaus. Pritaikę šį pasiūlymą praktikoje, vorai jau vienos kartos laikotarpiu pasiekė išsvajotąjį tikslą: galutinai pavergė savo grėsmingiausią priešą. Žmonės ėmė garbinti vorus, kaip savo valdovus ir šeimininkus; nepaklusnumas ar net nepasitenkinimas tapo nebeįmanomas.
Klausydamasis augalo pasakojimo, Nialas pamažu tvinko pykčiu, kol galiausiai susikaupęs įtūžis ėmė nesulaikomai veržtis lauk. Vaikino pyktis buvo nukreiptas ne tik į vorus, bet ir į augalus atėjūnus: juk tai jie padarė vorus Žemės viešpačiais. Vien pagalvojus apie vorus, jų nuodingas iltis ir nuožmias akis, Nialą užliedavo neapykantos ir pasišlykštėjimo banga. Kaip galima užtarti padarus, kurie žudo, ėda ir laiko vergijoje kitas gyvas mąstančias būtybes?!
Augalas į Nialo pykčio protrūkį atsakė aiškiai ir paprastai; šįkart jis kreipėsi į Nialą tiesiogiai, tarytum balsu pareikšdamas:
- O kaip tu gali užtarti savo gentainius? Jie žudė, ėdė ir laikė vergijoje kitus gyvus padarus gerokai anksčiau už vorus. Žmonės žudė ir ėmė į vergiją savo priešus, veisė maistui galvijus. Kaip gali tvirtinti, kad jie geresni už vorus?
Akimirkai Nialas išsigando savo paties akiplėšiškumo. Bet paskui pagalvojo, kai baimintis kvaila. Juk augalas-valdovė savo esme yra aukščiau už žmogų, vadinasi, neužsigaus ir neįsižeis. Be to, ji juk gali skaityti Nialo mintis, net ir neištartas balsu. Vaikiną padrąsino dar ir įsitikinimas, kad jis nėra visiškai neteisus; jam užteko vien pagalvoti apie tai, kaip vorai pasielgė su jo šeima, ir širdis vėl priplūdo neapykantos.
- Žmonės bent jau visada gerbė protą, - pareiškė Nialas. - Vorai žino, kad žmonės yra tokios pat mąstančios būtybės, kaip ir jie, bet vis tiek to trokšta mus išnaikinti.
- Kaip ir tu trokšti išnaikinti vorus.
- Būtent taip, - nenusileido Nialas.
O paskui jo pyktis staiga išgaravo. Pažvelgęs į augalo-valdovės sielą, vaikinas suprato, kad ji abejinga ir vienai, ir kitai kovojančiųjų pusei. Milžiniškiesiems augalams rūpėjo ne atskiros rūšys, o pati rūšių evoliucija. Jiems nebuvo jokio skirtumo, kas Žemėje šeimininkai, o kas vergai.
Beje, istorija nesibaigė vorų iškilimu. Nepraėjus nė šimtmečiui po žmogaus pavergimo, augalai suprato, kad kažkas negerai. Vorų evoliucija lėtėjo. Jie visai aptingo, kiauras dienas tupėjo savo tinkluose, pramogai gaudydami muses, ir tuko, be soties rydami žmones bei gyvulius. Augalai mėgino perdavinėti jiems didesnes gyvybinės energijos dozes. Jokio rezultato; vorai priėmė tai kaip dovaną.
Bet paskui augalai suvokė savo klaidą. Jų gimtojoje planetoje gyvenimas buvo toks sudėtingas ir atšiaurus, kad siekimas tobulėti tapo jų antrąja prigimtimi. O Žemėje be didelių pastangų tarpo įvairiausios gyvybės rūšys. Todėl Žemės padarai tobulėjo tik tada, kai turėdavo su kuo kovoti. Per pirmuosius dešimt milijonų savo evoliucijos metų vorai beveik visai nepasikeitė; o dabar per kelis šimtmečius tapo pasaulio šeimininkais. Jie buvo saugūs, patenkinti, viskuo apsirūpinę; kam jiems reikėjo dar kažko siekti?
Ir augalai nusprendė atlikti bandymą. Vabalai bombardyrai nuo amžių laikė vorus savo pikčiausiais priešais. Bombardyras gindavosi išleisdamas iš pauodegio pliūpsnį karštų dujų, kurios atbaidydavo daugumą jo natūralių priešų. Bet įkliuvęs į voro tinklą, vabalas leisdavosi apsukamas šilkine gija ir paverčiamas bejėgiu kokonu: mat jo šaudymo mechanizmas įsijungdavo tik tiesioginės atakos metu. Šie vabzdžiai tebebuvo instinkto vergai.
Ir milžiniškieji augalai nutarė nukreipti savo pastangas į vabalus bombardyrus. Jie tiksliai išsiaiškino bangos, kuriai imlūs vabalai, ilgį ir ėmė vis intensyviau perdavinėti jiems energiją. Įgavę daugiau "gyvybės", vabalai pagaliau įveikė savo "mechaninius" trūkumus. Voras, pabandęs apraizgyti vabalą voratinklio gijomis, bematant lėkdavo šalin, nutvilkytas karštomis dvokiančiomis dujomis.
Vorai, jau įpratę jaustis už visus viršesni, įniršo: kaip tie vabalai drįsta jiems priešintis! Jie taip įtūžo, kad nutarė visai išnaikinti vabalus bombardyrus. (Nialas niūriai šyptelėjo: ko dar galima tikėtis iš kerėplų?) Tačiau įgytasis imunitetas suteikė vabalams daugiau pasitikėjimo savimi. Jie priešinosi užpuolikams narsiai ir ryžtingai. Vorai puolė dukart įnirtingiau - vabalai gynėsi dukart karščiau. Kova dėl valdžios truko keletą šimtmečių, ir per tą laiką abi kovojančiosios pusės atrado savyje ir išvystė naujas valios jėgos bei proto galimybes. Tad nenuostabu, kad galiausiai nugalėjo sveikas protas. Kai vabalų Šeimininkas pasiūlė taiką, vorai noriai sutiko. Bet tada ir vieni, ir kiti nugrimzdo į tingų nugalėtojų gyvenimo ritmą; jų evoliucija ir vėl sustojo.
Tačiau bandymas patvirtino tai, ką augalai jau žinojo: kad Žemės padarai tobulėja tik tuomet, kai yra priversti kovoti už save. Taigi bet koks mėginimas sukurti planetoje superbūtybes buvo pasmerktas žlugti.
Ir visgi buvo dar viena galimybė...
Mirties Valdovai padarė vieną rimtą klaidą. Jie buvo įsitikinę, kad žmonės jiems daugiau nebepavojingi. Tiesa, dykumose dar liko laisvų žmonių; tačiau jie buvo reikalingi veislei palaikyti, be to, vorų įsitikinimu, jokios grėsmės jų viešpatavimui nekėlė.
Ir štai dabar - deja, pernelyg vėlai - jie suprato, kaip kvaila buvo per daug pasitikėti savimi. Pražūtingoji klaida išaiškėjo staiga, kitą dieną po Doginso būrio įsiveržimo į tvirtovę. Žuvo daugiau kaip trys tūkstančiai vorų; dar daugiau blaškėsi agonijoje, o kiekvienas sveikas voras mieste išgyveno mirštančiųjų kančias. Tą dieną Mirties Valdovas suprato, kad vorai pralaimėjo kovą dėl viešpatavimo Žemėje.
Nialo širdis iškart prisipildė niūraus triumfo jausmo; jis sąmoningai iššaukė savyje tą pergalingą jaudulį, kurį patyrė pirmąkart nukreipęs Pjautuvą į vorą ir nuspaudęs gaiduką. Bet staiga pajuto neslepiamą augalo-valdovės pasibjaurėjimą. Nialas suglumo ir susigėdo lyg vaikas, sučiuptas darant kažką neleistina. Jis pamėgino užgniaužti savo mintis, kaip užgniaužiamas kvapas. Tačiau galų gale neišlaikė ir paklausė:
- Kaip tu dabar ketini pasielgti?
Augalo atsakymas pribloškė vaikiną:
- Viskas priklauso nuo tavęs.
Praėjo kelios sekundės, kol Nialas suprato tų žodžių prasmę. Jo mintys galutinai susipainiojo. Nejaugi augalas nori pasakyti, kad...?
- Nori pasakyti, kad mes galime elgtis kaip tinkami? - galiausiai išlemeno vaikinas.
- Mes negalime jūsų sulaikyti.
Nialui tai pasirodė absurdiška.
- Tu gali neišleisti manęs iš čia. Gali, - nuslėpti mintį buvo neįmanoma, - mane nužudyti.
- Ne. Tu atėjai čionai gera valia, nes mes sudarėme taikos sutartį. Ir laužyti šią sutartį nevalia.
Nialas suglumęs papurtė galvą.
- Tai ką aš, tavo manymu, turiu padaryti?
Atsakymas nuskambėjo aiškiai lyg ištartas balsu:
- Viską gerai apgalvok ir tada apsispręsk. Tu laisvas.
Nialas sutriko ir netgi šiek tiek suirzo. Atrodė neįtikėtina, kad jam suteikiama visiška veiksmų ir sprendimų laisvė. Tačiau augalo protas buvo atviras; jame negalėjo slypėti apgaulė.
- Mes galėsime pasinaudoti Pjautuvais kovoje su vorais?
- Jeigu toks bus tavo sprendimas.
Nialas įsivaizdavo, kaip grįš į vabalų miestą ir suburs žmones kovai su vorais. Jie užpuls vorų miestą, sugriaus iki pamatų Mirties Valdovo rūmus. Nialas jau regėjo mintyse, kaip paklaikę iš baimės vorai spruks iš miesto ir kaip jis su savo kariais išgaudys pabaisas po vieną. O paskui laisvi žmonės susivienys ir atstatys miestą. Su Baltojo bokšto pagalba jie atgaus prarastas praeities žinias, ir daugiau žmonėms nebereikės bijoti vorų. Dangoraižių languose įsižiebs šviesos. Parkuose žais laimingi vaikai. Gatvėmis skubės vyrai ir moterys, užsiėmę savo kasdieniais reikalais, ir virš galvų nebekabės voratinkliai. Žmogus atgaus teisėtą pasaulio šeimininko padėtį... Svaiginanti vizija pripildė vaikino širdį bemaž ekstaziško džiugesio.
- O kas paskui?
Klausimas taip netikėtai nutraukė Nialo minčių eigą, kad iš pradžių vaikinas jo net nesuprato.
- Kas paskui? - nustebęs pakartojo jis.
- Ką darys žmonės, vėl tapę pasaulio šeimininkais?
Klausimas Nialui pasirodė tiesiog beprasmis. Juk atsakymas akivaizdus! Žmonės sukurs naują civilizaciją ir taikiai, ramiai gyvens toliau.
- Kaip gyveno praeityje?
Toks kamantinėjimas Nialą sutrikdė. Jeigu augalas gali be vargo skaityti jo mintis, kodėl klausinėja?
- Kad priversčiau tave susimąstyti. Išėjęs iš čia, tu būsi laisvas elgtis kaip tinkamas. Bet norėčiau, kad prieš apsispręsdamas apgalvotum visas galimas savo sprendimo pasekmes.
Nialas atkakliai krestelėjo galvą.
- Tavo tiesa, praeities žmonės nuolat kariaudavo tarpusavyje. Bet tuo metu, kai jie paliko Žemę, karų nebuvo jau visą šimtmetį.
Stojo tyla. Nialas laukė dar kokio nors klausimo, bet nesulaukęs ėmė mąstyti apie tai, ką pats ką tik pasakė. Žemėje iš tiesų jau seniai nebevyko karai; tą jam pasakė Stygmasteris Baltajame bokšte. Bet senolis pasakė dar ir ką kita: "Tuo metu, kai žmonės buvo priversti palikti Žemę, laimės paslapties jie dar nebuvo atskleidę". Frazė nuskambėjo Nialo galvoje lyg senolio balsu ištarta kažkur šalia. O paskui ir dar viena: "Įžymus biologas parašė knygą, kurioje teigė, kad žmonės galiausiai išmirs iš nuobodulio".
- Aš nemirsiu iš nuobodulio, - pareiškė Nialas. - Juk turiu minčių veidrodį: pasinaudodamas juo, išmoksiu valdyti savo sąmonę.
- Tu išmoksi. O kiti?
Šįkart klausimą lydėjo Doginso portretas. Ir tik tada Nialas suprato, kodėl augalas jį taip atkakliai kamantinėja: ne tam, kad sužinotų, ką jis galvoja, o tam, kad pats Nialas susigaudytų savo mintyse.
- Bet juk ir kiti gali išmokti, - atsakė vaikinas, bet pats pajuto, jog netiki tuo, ką pasakė.
- Ar manai, kad žmonėms bus lengviau išmokti valdyti savo sąmonę, jei taps pasaulio šeimininkais?
Nialas nutylėjo.
- Pats matei, kas nutiko vorams bei vabalams bombardyrams, kai jiems gyvenime viskas ėmė klostytis pernelyg sėkmingai, - tęsė augalas. - Kodėl manai, kad žmonės skiriasi nuo jų?
Nialas neskubėdamas atsakė:
- Skiriasi. Žmonės ne tokie tingūs kaip vorai.
- Galbūt. Bet tik todėl, kad jų laisvė ribota. Argi nepastebėjai, kad geriausios žmonių savybės atsiskleidžia tuomet, kai jų laisvė ribojama? Tada jie kovoja, siekdami daugiau laisvės. Kada tu labiau stengies - kai tenka pakovoti dėl savo tikslo ar kai gali be jokio vargo gauti viską, ko nori? Jeigu žmonėms iškart suteikt pernelyg daug laisvės, jie sutriks ir nebežinos, ką su ja veikti.
Nialas nieko neatsakė: tai buvo tiesa.
- Kaip manai, kas atsitiks, jei žmonės sunaikins vorus? Pabandyk įsivaizduoti, koks tada bus gyvenimas Žemėje. Iš pradžių jie negalės atsidžiaugti atgautąja laisve. Atstatys miestus, sudegins visus voratinklius ir kels grandiozines šventes. Paskui pradės mokytis visų tų dalykų, kuriuos draudė vorai - kaip statyti lėktuvus, jūrų laivus ir erdvėlaivius. Bet nepraėjus nė dešimčiai metų, žmonės užmirš, ką reiškia būti vorų vergais. Laisvę pradės laikyti savaime suprantama. O jų vaikai, bėgdami nuo nuobodulio, pradės ieškoti nuotykių. Pats žinai, kad praeityje taip buvo. Ar nori, kad istorija pasikartotų?
Nialas atkakliai krestelėjo galvą.
- Juk ne visi žmonės tokie, - dar bandė prieštarauti vaikinas, nors jo tikėjimas savo teisumu jau ėmė tirpti.
- Ar pažįsti bent vieną kitokį?
Nialas ilgai mąstė, bet galiausiai turėjo prisipažinti, kad nepažįsta. Jis pagalvojo apie Kazaką ir jo valdžios troškimą; apie Ingeldą, jos tuštybę bei pasipūtimą; apie Merlju, jos egoizmą ir užsispyrimą viską daryti savaip. Taip, augalas teisus. Net geraširdis Doginsas beviltiškai ribotas: pernelyg pasitiki savimi ir visai nemato savo trūkumų.
- Tai ko tu iš mūsų nori? - neištvėrė Nialas, bet jau klausdamas žinojo, kokį išgirs atsakymą.
- Privalai pats apsispręsti.
- Tu manai, kad turime taikiai sugyventi su vorais?
Augalas nutylėjo, bet vaikinas tylą suprato kaip patvirtinimą. Jis susimąstė. Netikėtai į galvą šovė viena išeitis.
- Jei išvytume vorus iš miesto, galbūt pavyktų priversti juos sudaryti su mumis taikos sutartį, kokią jie sudarė su vabalais?
- Ne. Tai neįmanoma, - atsakė augalas.
- Kodėl?
- Norint išvyti vorus iš miesto, jums neišvengiamai teks griebtis Pjautuvų. O jeigu bent sykį panaudosite ginklą prieš vorus, procesas taps nebevaldomas. Būsite priversti žudyti toliau, kol išnaikinsite visus vorus iki vieno.
Nialas suprato, kad augalas teisus. Vorų akyse žmogus su Pjautuvu panašus į mirtinai nuodingą gyvatę ir visada kels tik baimę bei neapykantą. Anksčiau ar vėliau užslėpta vorų agresija prasiverš, ir žmonės bus priversti juos sunaikinti.
- Tačiau kaip mes be Pjautuvų priversime vorus grąžinti mums laisvę?
- Negaliu pasakyti. Galvok, kol pats rasi atsakymą.
Nialą užliejo apmaudo ir nevilties banga. Jis jautėsi patekęs į logikos labirintą, kur kiekvienas įmanomas sprendimas baigiasi spąstais. Širdies gelmėje jis troško sunaikinti vorus. Bet jei Žemėje nebeliks vorų, pasaulio šeimininkais taps žmonės. O žmonės dar nepasiruošę tapti pasaulio šeimininkais. Iš pradžių jie turi išmokti valdyti savo pačių sąmonę. O šito jie išmoks kur kas greičiau ir lengviau, jei Žemėje ir toliau gyvens vorai, nuolat primindami žmonėms, kad už laisvę reikia kovoti. Argi tai ne paradoksalu: žmonėms vorai kur kas labiau reikalingi, negu vorams žmonės.
Jei žmonės griebsis Pjautuvų, vorams galas. Bet jeigu jie Pjautuvus sunaikins, kas sutrukdys vorams atsigriebti ir galutinai išgalabyti dvikojus padarus, kurie vos neišgalabijo jų?
Padėtis atrodė be išeities. Nialas iš paskutiniųjų stengėsi nepasiduoti vis stiprėjančiai nevilčiai.
- Nejaugi niekuo negali padėti? - neištvėręs paklausė jis augalo.
Augalas tylėjo, bet Nialo širdyje suruseno vilties žiburėlis: atrodo, augalas-deivė ėmė svarstyti jo klausimą. Vaikinas pajuto nežymų dilgsėjimą pakaušio odoje. Tai jam kažką priminė, bet iš pradžių jis niekaip negalėjo prisiminti ką. Tačiau kai dilgsėjimas sustiprėjo, vis dėlto prisiminė. Panašų pojūtį Nialas patyrė Baltajame bokšte, kai vieno aparato pagalvėlės prigludo jam prie kaktos. Ūmai jis aiškiai suvokė savo kūną, gulintį ant žemės, galvą, padėtą ant strampo pagrindo. Paskui jis tarytum atsiskyrė nuo savo kūno, o dilgsėjimas galvoje vis intensyvėjo, virsdamas malonia šiluma. Šįkart vaikinas suprato, kas vyksta jame. Augalas mėgino įvykdyti beveik neįmanomą uždavinį: pakelti gaivalingosios vibracijos lygį, kad žmogaus organizmas galėtų ją tiesiogiai įsisavinti. Tačiau pats augalas nebuvo pakankamai galingas, kad įstengtų transformuoti primityvią gyvybinę žemės energiją į subtilias intensyvias vibracijas, reikalingas stimuliuoti žmogaus smegenis. Herojiškos augalo pastangos kilstelėti Nialą į aukštesnį sąmoningumo lygį galėjo sunaikinti jį patį.
O paskui kažkas nutiko. Kai augalo energija ėmė silpti, jos vieton plūstelėjo kita jėga. Naujoji jėga neįtikėtinai lengvai pripildė Nialo protą baltos šviesos, ir toji šviesa skambėjo bei vibravo visai kaip užgautas gongas. O paskui ir vėl tarytum kokia saulė pakilo iš už jo vidinės esybės horizonto, ir vaikiną užliejo nenugalimos galios, plūstančios iš slaptų sąmonės gelmių, pojūtis. Ši milžiniška galia mėgino prasiveržti pro siaurą jo kūno durų angą lyg koks riaumojantis vandens srautas, bandantis ištrūkti iš siauro tarpeklio. Džiaugsmingo dvasinio pakilimo netrikdė net įsimaišiusi mintis, kad jeigu taip tęsis ir toliau, jo kūnas suirs, neatlaikęs spaudimo iš vidaus. Tačiau tą minutę tai atrodė nesvarbu: juk kūnas buvo tik našta sąmonei.
Kadangi Nialas jau žinojo, kad ši naujoji galia yra jo paties galia, jis galiausiai užvaldė tą galią ir palaipsniui nuslopino plūstantį iš vidaus srautą. Jis jau žinojo tai, ką norėjo sužinoti. Kai galia išseko, atslūgo lyg potvynio banga, Nialas pajuto, kad jo iškankintas kūnas net tvinkčioja iš įtampos. Vaikinas giliai atsiduso, leisdamas nuovargiui apsemti jį šilto vandens vilnimis, atsiribojo nuo visų minčių ir kietai užmigo.

Atgavęs sąmonę, Nialas pirmiausia pajuto, kaip saulės spinduliai glamonėja jo veidą ir nuogas rankas. Vaikinas pramerkė akis ir baimingai susigūžė: vos už poros pėdų tupėjo didžiulis paukštis ir nustebęs spoksojo į jį; lenktas snapas buvo tokio dydžio, kad galėjo vienu kirčiu praskelti jam galvą. Tačiau labiausiai Nialą pribloškė tai, kad iš tiesų jis matė du visiškai skirtingus paukščius, tupinčius toje pačioje vietoje. Vaikinas aiškiai regėjo pirmąjį padarą plika galva ir galingais kibiais nagais; antrasis paukštis, kiek stambesnis ir pusiau skaidrus, buvo tarytum uždėtas ant pirmojo. Šis antrasis anaiptol neatrodė nuožmus: tai buvo draugiškas, mielas padaras, šią akimirką, beje, netgi truputį sutrikęs. Kai Nialas sujudėjo ir atsisėdo, paukštis pakilo ir nuplasnojo anapus džiunglių, lėtai mojuodamas didžiuliais sparnais.
Nialas pašoko ant kojų ir pažvelgė rytų pusėn: saulės diskas iki pusės kyšojo iš už kalnų keteros, o tai reiškė, kad jau mažiausiai valanda po aušros. Virš medžių kabėjo sidabrinis rūkas tarytum garas, su pasitenkinimu iškvėptas džiunglių: taip Delta sveikino tekančią saulę.
Prisidengęs delnu akis, Nialas pažvelgė į upę rytinėje kalvos pusėje. Aiškiai matėsi proskyna miške, išdeginta Doginso; o nejudantis objektas vidury plataus geltono šlaito, be abejo, buvo pats Doginsas.
Nuo jūros pūtė smarkus vėjas. Nialas svaigdamas iš malonumo traukė į plaučius jo tyrą gaivumą; nors jau beveik priprato prie Deltai būdingo puvėsių tvaiko, bet pamėgti jo negalėjo. Jis ėjo palei rytinį kalvos šlaitą, kol rado vietą, kur skardis buvo ne toks status, tada ėmė atsargiai leistis žemyn. Skaisčioje saulės šviesoje pakriūtė atrodė dar pavojingesnė negu mėnesienoje: tereikia paslysti, ir lėksi nesustodamas visą tūkstantį pėdų iki medžių upės pakrantėje. Todėl Nialas stengėsi nežiūrėti žemyn ir tik rūpinosi, kur įsikibti, kur statyti koją. Jis kopė ne stačiai žemyn, o kiek įstrižai, ir apsukęs pietinį kalvos šlaitą pagaliau pasiekė taką, vingiuojantį į džiunglių tankmę.
Leisdamasis jis buvo taip sukaupęs dėmesį į savo veiksmus, kad nematė nieko, išskyrus tai, kas buvo tiesiai prieš akis. Bet vos tik atsipalaidavo, vėl pajuto dvigubo matymo efektą. Vaikinas suvokė jėgą, bangomis plūstančią žeme, ir jautėsi tarytum einąs per miegančio milžino galvą. Tai ši jėga leido jam vienu metu regėti du skirtingus pasaulius; ji plūdo žeme, ir Nialas matė, kaip ji plūsta, o tai reiškė, kad jis kažkokiu būdu matė skradžiai žemę. Nialas tarytum įsigijo dvi poras akių: vienomis regėjo kūnišką materialų pasaulį, o kitomis žvelgė skradžiai materiją į gilesniąją tikrovę.
Štai jis nusileido iki medžių viršūnių lygio, ir išsigandę paukščiai ėmė sukti ratus aplinkui, kleketuodami ir plakdami sparnais. Paukščiai buvo dideli ir atrodė pavojingi. Bet žvelgdamas į juos antrąja akių pora, Nialas matė padarus, taikius ir romius lyg naminiai gyvūnai; triukšmavo jie tik dėl vaizdo, gindami savo teritoriją, ir net neketino artintis prie vaikino. Į šikšnosparnį panašus padaras, kuris grėsmingai stebėjo Nialą nuo dvišakos medžio viršūnės, atrodė kur kas pavojingesnis: demoniška fizionomija, nuožmi plėšri siela. Bet sutikęs vaikino žvilgsnį, padaras nusuko akis; matyt, pajuto, kad dvikojis taip pat pavojingas.
Braudamasis per džiungles tuo pačiu taku, kuriuo atėjo, Nialas negalėjo atsistebėti, kaip jis išvis sugebėjo rasti kelią per mišką tamsoje. Visur aplinkui riogsojo nuvirtę medžiai, žemę vagojo gilūs grioviai, kuriuos išgraužė lietaus vanduo, tekėdamas žemyn nuo kalvos. Vaikinas sąmoningai nesinaudojo antrąja akių pora, visą dėmesį nukreipdamas sau po kojomis. Vienoje vietoje kelią pėdos aukštyje buvo užtverusi stora liana. Nialas nustebo; jis neprisiminė, kad naktį būtų lipęs per kokią nors lianą. Bet kai priėjo arčiau, liana sujudėjo, ir vaikinas suprato, kad prieš jį - milžiniškas žalias smauglys, per vidurį groteskiškai išsipūtęs: matyt, neseniai kažką prarijo. Pažvelgęs antrosiomis akimis, Nialas pamatė, kad tas kažkas - į kiaulę panašus padaras, apaugęs juodais šeriais, kurie jau tirpo smauglio virškinimo sultyse. Pats pitonas, kad ir kaip keista, buvo visiškai nebaisus. Jo sąmoningumas buvo tik šiek tiek aukštesnis negu medžio, ir ant žemės jis jautėsi visiškai nesaugus. Šią akimirką didžiulis roplys norėjo tik vieno - kad jam netrukdytų ramiai miegoti.
Nialas suvokė, kad dvigubas matymas iš esmės yra tas pats sugebėjimas atitinkamai susikaupti ir prasiskverbti į kitų gyvų būtybių protus, tik pastarųjų valandų patirties dėka gerokai prasiplėtęs, leidžiantis matyti giliau ir aiškiau. Iš pradžių augalo-valdovės bendravimo būdas Nialui pasirodė keistas, labai jau neapibrėžtas, bet netrukus jis išmoko interpretuoti neįprastus impulsus ir girdėjo juos aiškių aiškiausiai, tarsi pasakytus žmonių kalba. Šis įgūdis dabar leido jam taip greitai ir spontaniškai suvokti aplinkinio pasaulio vibracijas, kad vaikinas net nepagalvojo, jog suvokti jas gali toli gražu ne kiekvienas. Jam tai buvo tarsi tiesioginis matymas, kuris, beje, atvėrė jo sąmonei begalę naujų galimybių; Nialas numanė, kad šis dvigubas regėjimas yra anaiptol ne riba. Panorėjęs jis galėjo išvysti ir kitus tikrovės lygmenis - trigubą, keturgubą, netgi penkiagubą vaizdą. Dar niekada Nialas taip aiškiai nesuvokė, kad įprastinis žmogaus regėjimas iš tiesų yra tik aklumo forma.
Išlindęs iš medžių tankmės, jis atsidūrė ant upės kranto: tiesiai priešais kitame krante gulėjo Doginsas. Vanduo buvo lygus ir ramus, bet dvigubas regėjimas perspėjo: kelių pėdų gylyje didžiulis kaimanas godžiai stebi pro vandens sluoksnį Nialo figūros kontūrus - tuoj tas dvikojis prieis arčiau, ir bus galima įsitempti jį į vandenį. Pirmąją akimirką vaikinas pasigailėjo, kad nebeturi Pjautuvo. Paskui suprato, kad ginklas jam visiškai nereikalingas: roplio sąmonės mechanizmas buvo toks primityvus, kad lengvai galima buvo įpiršti jam mintį, jog dvikojis padaras yra kur kas pavojingesnis, negu atrodo. Kaimanas be garso nugrimzdo į dumblą upės dugne, kur jautėsi saugus.
Nialas pasuko į pietus ir žingsniavo pakrante tol, kol priėjo vietą, kur naktį perbrido upę. Čia vanduo buvo seklesnis ir nesiveisė stambūs plėšrūnai. Tik po rąstu, nuvirtusiu skersai srovės, gyveno šimtai mažyčių padarėlių; dabar jie zujo aplink savo būstą tarsi ryškiaspalvių jonvabalių spiečius. Nialas palengva įbrido į upę, iškėlęs rankas virš galvos, kad palaikytų pusiausvyrą, ir jau po kelių minučių pajuto pavojų: už kelių šimtų jardų upe aukštyn kažkoks didelis padaras be garso išniro iš dumblo ir pajudėjo link brastos. Įpiršti jam mintį, kad dvikojis labai pavojingas, Nialui nepavyko; tačiau padaro nervų sistema buvo tokia nejautri, kad vaikinas lengvai apgavo ją kitu melagingu pranešimu: dvikojis juda labai lėtai, taigi nėra reikalo skubėti. Jau išsiropštęs į priešingą krantą - lipdamas jis paslydo ir nukrito ant visų keturių - Nialas žvilgtelėjo per petį atgal ir pastebėjo kažką, panašų į krutančią pilkų dumblių masę, aplipusią gličiu dumblu; ji šmėkštelėjo vandens paviršiuje tik akimirkai, srovės kilstelėta virš skersai brastos gulinčio rąsto.
Doginsas tysojo aukštielninkas, kiek prasižiojęs ir tyliai knarkė. Kombinezonas, kuriuo Nialas apklojo bičiulį išeidamas, dengė jo veidą nuo saulės spindulių. Atsargiai panaršęs po miegančiojo sąmonę, Nialas pajuto, kad Doginsas dar neatgavęs jėgų ir turėtų pamiegoti dar bent kelias valandas. Tačiau šito vaikinas negalėjo leisti. Pernelyg užsibūti paupyje buvo pavojinga.
Nialas prasegė savo kuprinę, drėgną nuo rasos, ir išsitraukė gertuvę su vandeniu. Vanduo buvo gaiviai šaltas; matyt, naktis buvo vėsesnė, negu jam atrodė. Kramsnodamas kietą džiūvėsį, Nialas mintyse apžvelgė judviejų su Doginsu padėtį. Šakomis ir šaknimis susivijusių medžių ruožas tęsėsi po kelias mylias į abi puses; pietuose miškas perėjo į džiungles, šiaurėje į pelkę. Eidami aplinkui jie užtruktų bemaž visą dieną. Kur kas paprasčiau būtų grįžti tuo pačiu keliu, kuriuo atėjo. Metalizuotasis kombinezonas apsaugotų nuo žiedadulkių vieną iš jų. Ar įmanoma iš visų atsarginių drabužių sukurpti kokį nors apdarą antrajam? Paklojęs ant žemės antklodę bei atsarginę tuniką, Nialas ilgai žiūrėjo į jas, bet galiausiai buvo priverstas prisipažinti, kad nesugebės įgyvendinti savo sumanymo. Patyręs siuvėjas tikriausiai kaip nors išsisuktų iš padėties, tačiau jiedu su Doginsu neturėjo netgi adatos ir siūlo.
Vaikinas atsistojo ir patraukė link proskynos medžių juostoje. Ūmai jo akys nušvito viltimi: vėjas sunešė žiedadulkes į krūveles, ir ant jų žvilgėjo stambūs rasos lašai. Jeigu rasa pakankamai sudrėkino dulkes, galbūt jos nebekils kamuoliais keliautojams iš po kojų? Nialas pasilenkė, atsargiai bakstelėjo į artimiausiąją krūvelę piršto galu, paskui sutrynė kelias dulkeles tarp smiliaus ir nykščio. Dulkės buvo labai slidžios, bet, Nialo džiaugsmui, nebedegino. Pritūpęs šalia krūvelės, vaikinas paėmė pirštais žiupsnelį dulkių ir įtrynė jas į plaštakos viršutinę pusę. Trynė smarkiai, bet jokio peršėjimo nepajuto. Jis kantriai palaukė dar kelias minutes, kol įsitikino, jog tikrai nebus jokių žalingų pasekmių, tada paėmė dar vieną dulkių žiupsnelį ir įkvėpė jį viena šnerve. Aišku, nusičiaudėjo, bet nepajuto nei peršėjimo, nei deginimo kvėpavimo takuose. Atsitiesęs Nialas net nusikvatojo iš džiaugsmo ir palengvėjimo. Tada grįžo pas Doginsą ir smarkiai papurtė jį už peties.
- Ei, Bildo, pabusk!
Doginsas kažką suniurzgė, atsiduso ir neskubėdamas pramerkė akis. Sekundę jis žvelgė į vaikiną jo neatpažindamas, paskui prisiminė, kur esąs, ir staigiai atsisėdo.
- Na, ar gerai jautiesi? - pasidomėjo Nialas.
- Lyg ir neblogai. - Doginsas dėbtelėjo į savo rankas, vis dar nubertas raudonomis dėmelėmis. - Bet vis dar velniškai niežti. Paduok man gertuvę, ką?
Nugėręs didelį gurkšnį vandens iš gertuvės, Doginsas numetė į šalį Nialo kombinezoną, kuriuo buvo užklotas, ir nerangiai atsistojo. Tada užvertė galvą ir pažvelgė į milžiniškąjį augalą anapus upės. Sprogdintojo lūpas iškreipė nuožmus šypsnys. Jis parodė pirštu į kalvą.
- Štai jos mes ir ieškome.
- Iš kur žinai?
- Nežinau. Tiesiog jaučiu. - Doginsas nuleido žvilgsnį į žemę po kojomis. - Kur mūsų Pjautuvai?
Nialas, tuo metu rūpestingai lankstęs savo kombinezoną, ramiai atsakė:
- Įmečiau į upę.
- Nagi, liaukis. Kur padėjai? - Doginsas tikriausiai pamanė, kad vaikinas juokauja.
- Jau pasakiau. Įmečiau į upę.
Doginsas įdėmiau pažvelgė Nialui į veidą ir įsitikinęs, kad tas kalba rimtai, išpūtė akis.
- K o d ė l, dėl Dievo meilės?
- Todėl, kad tai buvo vienintelis būdas užtikrinti, jog išsigausime iš čia gyvi.
- Gyvi! - riktelėjo Doginsas kančios ir įtūžio kupinu balsu, paskui apsisuko ir puolė prie upės.
Nialas jau išsigando, kad bičiulis šoks į vandenį. Bet staiga upės paviršius subangavo, ir virš vandens pasirodė kaimano snukis. Doginsas atšlijo ir apmirė vietoje, pasiruošęs atšokti; plėšrūnas vėl nugrimzdo į dugną. O Doginsas atsigręžė į Nialą, beviltiškai skėsčiodamas rankomis.
- Ir kaip, tavo manymu, mes išsigausime iš šios prakeiktos skylės be ginklų?
- Lengviau, negu tau atrodo.
Užtikrintas Nialo tonas galutinai išmušė vargšą Doginsą iš vėžių.
- Kaipgi?
- Galbūt ji pati nieko kito taip netrokšta, kaip atsikratyti mūsų. - Vaikinas parodė į miško ruožą. - Kam, tavo manymu, reikalingi tie medžiai?
Doginsas nelinksmai prunkštelėjo.
- Kad neišleistų mūsų iš čia.
- Ne, - ramiai paprieštaravo Nialas. - Jie turėjo neprileisti mūsų prie upės. O dabar nori, kad išeitume.. Žiūrėk. - Jis nuėjo prie proskynos ir pasėmė saują žiedadulkių, leisdamas joms srovele išbyrėti pro pirštus atgal ant žemės. - Dabar jos visai nekenksmingos. - Vaikinas grįžo ir užbėrė žiupsnelį geltonųjų dulkių Doginsui ant rankos. - Matai, nebedegina.
Doginsas atitraukė ranką ir nervingai įsistebeilijo į ją. Pamažu jo veidas nuskaidrėjo, lūpose šmėkštelėjo palengvėjimo šypsnys.
- Tada paskubėkime, - paragino jis Nialą, apimtas niūraus susijaudinimo. - Dinkime iš čia, kol šita velnio skylė neapsigalvojo.
Jiedu mikliai susirinko nuo žemės mantą ir po kelių minučių jau palengva pėdino taku pro medžius. Tačiau atsargumas, kaip paaiškėjo, buvo nereikalingas. Žiedadulkės tikrai buvo nebekenksmingos ir netgi ten, kur dengė žemę storu sluoksniu, nebekilo iš po kojų dusinančiais tumulais. Visgi Nialas lengviau atsiduso, kai miško juosta liko už nugaros: paaštrėję pojūčiai jautė nenumaldomą medžių priešiškumą žiauriems dvikojams įsibrovėliams.
Priešais stūksojo status pilkas šlaitas, išraižytas tūkstančių vandens griovelių. Kopti buvo sunku ir pavojinga: paslydęs galėjai išsinarinti kulkšnį. Bičiuliams dar nepasiekus pusiaukelės, Doginsas ėmė sunkiai šnopuoti, išblyško kaip kreida. Ūmai jis aiktelėjo ir susigriebė už šono.
- Daugiau nebegaliu. Šoną diegia.
Keliautojai susėdo ant kietos žemės, bet patogiau įsitaisyti negalėjo; jiems netgi teko kulnais įsirausti į gruntą, kad nenuslystų nuo stataus šlaito. Doginsas atrodė išsekęs: skruostai įkritę, skruostikauliai išsišovę labiau negu paprastai.
- Nori sužinoti, kaip atgauti išeikvotą energiją? - paklausė Nialas.
Doginsas gūžtelėjo pečiais, neatmerkdamas akių.
- Kaip?
- Pasinaudok minčių veidrodžiu.
- Bus tik blogiau, - burbtelėjo sprogdintojas.
- Nebus. Pasuk medalioną į save ir pamėgink sukoncentruoti energiją savyje.
Doginsas pavargusiu judesiu užkišo ranką už tunikos ir apsuko veidrodėlį kita puse. O po akimirkos aiktelėjo iš skausmo.
- Skauda!
- Žinau, kad skauda. Perkentėk.
Doginsas sukando dantis, stipriai sumerkė akių vokus; kakta išrasojo prakaito lašeliais. Matėsi, kad jam iš tiesų skauda, tačiau nepaisant to, jis stengėsi susikaupti. Maždaug po minutės sprogdintojas staiga įtraukė oro, paskui lėtai iškvėpė. Įtampa atslūgo nuo jo veido, skruostai atgavo spalvą. Jis atsimerkė ir pažvelgė į Nialą, nepatikliai šypsodamasis.
- Stebuklas! Kas man nutiko?
- Tave slėgė ne vien tik nuovargis. Leidaisi apimamas nevilties ir baimės, todėl jauteisi dusyk labiau pavargęs, negu iš tiesų buvai.
Vaikino žodžiai padarė Doginsui įspūdį.
- Iš kur tu tai žinai?
- Iš patirties.
Doginsas nerangiai atsistojo.
- Na, gerai, metas eiti toliau.
Po pusvalandžio jie pasiekė pamiškę. Po vienodo šlaito pilkumo ryškios miško spalvos džiugino akį. Malonu buvo jausti po kojomis minkštą vešlią žolę. Nialas pastebėjo, kad ir gėlių kvapai įvairesni, negu buvo anądien. Jeigu praėjusį kartą čia tvyrojo sunkus egzotiškas rytietiško sodo aromatas, tai šiandien iš visų pusių sklido lengvas gaivumas, sukeliantis nepaaiškinamą džiaugsmingą susijaudinimą; kilo noras užversti galvą ir visu balsu nusikvatoti. Nialui buvo sunku patikėti, kad visa ši kvapų simfonija egzistuoja tik jo galvoje. Jis pamėgino pažvelgti į augalus dvigubu matymu - rytui baigiantis, iššaukti šią savybę buvo vis sunkiau - ir iškart suprato, kas gi čia dedasi. Augalai netvėrė džiaugsmu, kad šįsyk nepažįstamieji dvikojai neginkluoti, ir maloniausiais kvapais liejo savo palengvėjimą. Žvelgdamas į gėles antrąja akių pora, Nialas nebematė ryškių spalvų, užtat regėjo šaknis bei šakas, taip pat syvus, kurie tekėjo augalų gyslomis lyg žalios šviesos srovelės. Į orą tryško fontanai žaižaruojančių kibirkščių, kurios leidosi ant keliautojų lyg smulkučiai vandens purslai. Būtent šį palaimos jausmą įprasti Nialo pojūčiai suvokė kaip nuolat kintančius malonius kvapus.
Jis žvilgtelėjo į Doginsą ir apstulbo. Doginsas taip pat tapo perregimas: pro skaidrų kūną aiškiai matėsi griaučiai, venų bei arterijų raizgalynė, taip pat širdis, ritmingai pumpuojanti kraują. Bet Nialas matė ir tai, kad iš širdies tįso dar ir spalvų gijos, kurios užpildė visą kūną ir tęsėsi šiek tiek už jo ribų. Šios gijos mirguliavo raudona, oranžine ir geltona spalvomis, tačiau pagrindinis srautas buvo žydras bei obuolio žalumo, ir palaikė jį širdies plakimas. Kadangi Doginsas nesąmoningai atsiliepė į džiaugsmingą atmosferą aplinkui, spalvingasis srautas veržėsi vis toliau už jo kūno ribų, kol aplink kūną šešių colių atstumu nuo odos susidarė margaspalvė aura. Nialas regėjo ją vos kelias akimirkas; paskui dvigubas matymas nusilpo, ir pasaulis vėl tapo toks kaip visada. Vaikinas suprato, kad tai būtina - žvelgdamas į du pasaulius vienu metu, jis išeikvoja labai daug energijos - tačiau vis tiek širdyje nusėdo apmaudas.
Kitapus miško keliautojus pasitiko gerai įsiminęs šlaitas, apžėlęs į vielą panašia žole; jo viršūnę vainikavo aukšti granito luitai. Kai švelni vešli miško žolė susimaišė su šiurkštesniąja, pasikeitė ir Nialo nuotaika: jis netgi nevalingai susigūžė, tarytum žengdamas prieš šaltą, stingdantį vėją. Kai jie anądien leidosi šiuo šlaitu, abu juto spaudimą ir dusulį - dabar Nialas suprato, kad tai šiurkščioji žolė veikė jų nervų sistemą. Šiandien žolė siuntė aukštyn jėgos bangas; toji jėga buvo žvalinanti ir kartu atšiauri, Nialo nuomone, netgi brutali. Trumpas žvilgsnis dvigubo regėjimo akimis leido suprasti, kad šią jėgą žolė ima iš pačios žemės; ją galima buvo palyginti su juodu vėju, atūžiančiu iš kalvos gelmių, iš granitinio pamato. Žmogaus energetinė struktūra buvo pernelyg subtili, kad atsilieptų į tokią primityvią srovę; tačiau kadangi keliautojai buvo pavargę, jų kūnai patys mėgino persiorientuoti ir pasipildyti energijos atsargas, kad ir kokia brutali buvo toji energija. Nialas juto ją panašiai, kaip juntamas kvapas, o mintyse kažkodėl iškilo įspūdingas vaizdas: tvirta uola krioklio papėdėje, taškoma purslų. Primityvioji jėga nešė savyje pačios žemės kvapą - ne paviršinio sluoksnio, bet įkaitusios gelmių uolienos, kur neįsivaizduojamas slėgis suko magnetinės energijos verpetus. Akimirkai vaikiną apėmė apmaudas: atrodė labai neteisinga, kad žmogaus pojūčiai tokie riboti, kad žmogus aklas tai begalinei įvairovei jėgų, supančių jį. Bet apmaudą beveik iš karto išstūmė mintis, kad žmonės patys pasirenka šį ribotumą ir pasistengę gali pakeisti jį turtingesne, pilnesne pasaulio suvokimo forma.
Štai bičiuliai pasiekė įdubą, kur užmušė milžiniškąjį perregimą driežą; išvydęs tuos pačius baltus kaulus, žvilgančius saulėje, Nialas net susigūžė iš baimės. Bet pažvelgęs į griaučius antrąja akių pora, vaikinas lengviau atsikvėpė: plikas gyvūno skeletas iš tiesų buvo tik plikas gyvūno skeletas. Ant kaulų neliko nė menkiausio mėsos gabalėlio - viską nulesė maitvanagiai.
Užkopę į kalvos viršūnę, bičiuliai stabtelėjo atsipūsti. Nialas nepagalvojęs atsisėdo ant žolės. Ten, kur stiebeliai susilietė su drėgna oda, maloniai kuteno, bet šiaip žolė visai nesiskyrė nuo paprastos žolės.
Doginsas įdėmiai pažiūrėjo vaikiną ir atsisėdo šalia.
- Tu ką, užmiršai?
Nialas papurtė galvą.
- Ne visai.
Jis iš tiesų buvo užmiršęs, kad anąsyk ši žolė trankėsi elektros iškrovomis, bet pasąmonėje žinojo, kad dabar ji visiškai nekenksminga.
Priešais plytėjo rudas raistynas, apžėlęs aukštomis nendrėmis, o anapus jo dunksojo kalva, kur dviejų keliautojų laukė draugai. Matydami prieš akis savo kelionės tikslą, jie iškart pasijuto drąsiau.
Doginsas vis šnairavo į Nialą.
- Klausyk, man atrodo, tu žinai kažką, ko aš nežinau. Gal pasakysi?
Nialas neapsimetinėjo nesuprantąs klausimo. Tiesą sakant, jis to klausimo laukė jau dvi valandas, nuo tada, kai jie pasuko nuo upės atgal. Jis parodė Doginsui į Deltos žemumą, panašią į didžiulį apvalų dubenį, kur klampių pelkių apsuptyje žaliavo džiunglės, alsuojančios sidabriniu rūku.
- Vorai ir vabalai garbina šią vietą, kaip deivės Nuados šventyklą. Mes įsibrovėme į šventovę ginkluoti mirtį nešančiais ginklais, ir Delta buvo pasiryžusi mus sunaikinti. Bet dabar, kai mes atsisakėme ginklų, deivė leidžia mums ramiai pasitraukti.
- Ankstesniais laikais tu būtum sudegintas ant laužo už raganavimą, - lėtai pratarė Doginsas.
Nialas gūžtelėjo pečiais.
- Nėra čia jokių kerų. Tiesiog taip sako sveikas protas. - Jis atsistojo. - Verčiau eime, jei norime pasiekti saviškius iki tamsos.
Antroji kelionės dalis, kad ir kaip būtų keista, praėjo be jokių įvykių. Bičiuliai perkirto pelkę jų pačių ištryptu taku. Saulė tvoskė ugnies karščiu iš skaisčiai žydro dangaus, kuris raibuliavo savo paties energijos vilnimis, tačiau nė vienas iš jų nejautė nuovargio. Juos palaikė kažkokia vidinė jėga. Jardo ilgio laumžirgiai burgzdami šmirinėjo aplinkui, galingais sparnais keldami vėjo gūsius, maloniai vėsinančius prakaituotus veidus. Vienoje vietoje, kur žemė buvo drėgnesnė, žali piršto dydžio uodai spigiai zyzdami susimetė į tumulą aplink keliautojų galvas; tie krūpčiojo ir raukėsi, kai kiaurai veriantis zyzimas pasigirsdavo prie pat ausies, tačiau nė vienas vabzdys jiems neįgėlė.
Saulei leidžiantis link vakarinio horizonto, vabzdžių dūzgimas pritilo, ir netgi paukščių balseliai skambėjo kažkaip mieguistai. Nialas taip pat juto malonų sunkumą kojose. Augalas-valdovė susilpnino energijos perdavimą, leisdama jai nuslopti kartu su blankstančia dienos šviesa. Nialą apėmęs mieguistumas reiškė, kad jis tapo kur kas imlesnis augalo vibracijoms. Tačiau atgręžęs minčių veidrodį į save, vaikinas iškart atgavo įprastą budrumą ir susikaupimą. Skirtingai nuo Deltoje gyvenančių padarų, jis nebuvo priklausomas nuo augalo tiekiamos energijos; jo energijos šaltinis glūdėjo jame pačiame.
Sutemoms pradėjus tirštėti, keliautojai jau matė virš nendrių viršūnių žalią plotą tarp pelkyno ir miško rytinių kalvų papėdėje. Išnėrę iš nendrių tankynės, abu kartu išvydo į dangų šaunančias kibirkštis - kalvos viršūnėje degė stovyklos laužas. Doginsas stabtelėjo, prisidėjo delnus prie lūpų ir visu balsu pašaukė:
- Simeonai-i-i!
Garsas aidu atsimušė nuo kalvos šlaito, ir pulkas pabaidytų paukščių purptelėjo iš medžių viršūnių. Po minutėlės keliautojų ausis pasiekė vos girdimas atsakas. Beveik paknopstomis ropšdamiesi žaliu šlaitu link medžių linijos, jie išvydo artėjančią šviesą; netrukus šviesos dėmė virto Simeonu su liepsnojančiu deglu rankoje. Kai atstumas tarp draugų sutrumpėjo iki dešimties jardų, senasis gydytojas atsargiai padėjo deglą ant žemės ir išskėstomis rankomis pripuolė apkabinti išvargusių keliautojų. Jis taip stipriai apglėbė Nialą, kad tas nusigando, jog šonkauliai įlūš.
- Ačiū Dievui, grįžote. O mes jau nebesitikėjome jus pamatyti.
Senio balsas buvo žemas ir santūrus kaip visada, bet Nialas jautė, kad jis vos tvardo begalinį džiaugsmą.
Plazdančios laužo liepsnos apšvietė miško aikštelę bemaž taip pat ryškiai kaip dienos šviesa. Nialas iš pirmo žvilgsnio suprato, kad per praėjusias dvi dienas čia beveik niekas nepasikeitė. Milas tysojo ant lapų ir žolės krūvos, apsuktas antklodėmis. Manetas šypsodamasis stovėjo prie laužo, bet kai pajudėjo link sugrįžusiųjų, tie atpažino neryžtingus neregio žingsnius. Apkabindamas jį, Nialas pastebėjo boluojančius akių baltymus po siaubingai ištinusiais vokais.
Po pusvalandžio Nialas jau patogiai sėdėjo ant improvizuotos sofos iš medžių šakų, siurbčiojo iš puodelio vyną ir stebėjo Simeoną, kuris smulkino daržoves vakarienei. Netoliese ant žemės gulėjo nudirta oda, kurios savininkas dabar troškinosi katile ant lėtos ugnies; gyvūnas, Simeono sumedžiotas šįryt, iš snukio buvo panašus į kiaulę, bet turėjo galingas užpakalines kojas ir buvo apžėlęs minkštais pilkais gaurais. Iš katilo sklido toks kvapas, kad Nialas jau seniai varvino seilę.
Doginsas kažko paklausė Milo; tam neatsakius, visi suprato - miega.
- Ir taip nuo tada, kai jūs išėjote, - tyliai pratarė Simeonas. - Visą laiką miega.
- Kada, tavo manymu, jis tiek sustiprės, kad galės keliauti atgal?
- Tikrai ne anksčiau kaip po savaitės.
- Ką gi, - tarė Doginsas, - teks pasigaminti neštuvus ir nešti jį. Negalime taip ilgai laukti.
Simeonas subėrė į kunkuliuojantį katilą sukapotas daržoves bei šaknis.
- O ko mums skubėti?
Doginsas gūžtelėjo pečiais ir palingavo galvą. Tai buvo pirmas kartas, kai jis prisipažino, nors ir netiesiogiai, kad ekspedicija patyrė nesėkmę.
- Negalime pernelyg ilgai čia užsibūti. Kas žino, ką dar sugalvojo vorai.
Tuo tarpu Nialas jau snūduriavo; laužo kaitra lenkė į miegą, o juk jis jau dvi paras nemiegojo. Bet netgi kai protą užplūdo duslūs miego atbalsiai, kažkuri Nialo dalis atkakliai nenorėjo prarasti sąmonę. Akimirkai jis pakibo lyg ir kokioje tamsioje bedugnėje, tuščioje kaip atviras kosmosas. O paskui suvokė vėl slystąs į pusiaumiegio būseną ir aiškiai pajuto augalo-valdovės vibraciją. Šįkart ryšys neužsimezgė; augalas tikriausiai net nepajuto Nialo buvimo. Tačiau švelni naktinė vibracija pripildė vaikiną ramybės. Toks ir buvo jos tikslas: atpalaiduoti ir atgaivinti gyvybines jėgas.
Paskui Nialo sąmonė ėmė plėstis erdvėje, kol pasiekė aplink laužą sėdinčius vyrus, ir Nialas staiga pašiurpo - tarytum šalto vėjo gūsis būtų išpūtęs iš kūno visą šilumą. Po akimirkos jis suprato, kad šis nesmagus jausmas sklinda iš dviejų šaltinių. Vienas iš jų buvo Manetas, kuris tyliai sėdėjo prie ugnies, klausydamasis pokalbio. Jis jautė laužo liepsnų kaitrą, bet negalėjo jų matyti, ir todėl vargšą neregį ūmai apėmė juodžiausia neviltis: mintis, kad visą likusį gyvenimą praleis tamsoje, atėmė iš jo paskutinius narsos likučius.
Antrasis nepasitenkinimo šaltinis - Milas, kuris dabar kietai miegojo. Netikėtai Nialas suprato, kur slypi jo ligos priežastis. Milą žudė ne nuodai, o kažkoks gyvas grybelis, patekęs vaikino kraujotakon kartu su Judo medžio syvais, kuriuose gyveno. Vos tik Milas pastiprindavo savo jėgas maistu bei miegu, parazitinis grybas jas vėl iščiulpdavo. Milas buvo bejėgis susidoroti su parazitu, nes jo gyvybinė energija cirkuliavo aukštesniame lygyje negu grybo, vadinasi, nebuvo kaip smogti jam atsakomąjį smūgį.
O Nialui išeitis atrodė akivaizdi. Milui tereikėjo tik prisiderinti prie augalo-valdovės vibracijų, kurios nukenksmins parazitą jo paties lygyje. Tačiau Milas nesugebėjo šito padaryti: jis netgi nesuvokė turįs galią kontroliuoti savo gyvybines jėgas.
Na, bet užtat jo sąmonė dabar buvo pasyvi, nugrimzdusi į bejėgišką sąstingį. Nialas leido savo paties gyvybinei energijai persipinti su Milo energija, ir netrukus jos ėmė cirkuliuoti sinchroniškai. Tada ėmė raminti įtemptus miegančiojo nervus ir palaužtą dvasią, kol tas visiškai atsipalaidavo. Visa bėda buvo ta, kad Milas nedaug kuo skyrėsi nuo vaiko; jis visą gyvenimą praleido saugiame ir jaukiame vabalų mieste, kur jam nė sykio neiškilo būtinybė pasisemti papildomų jėgų iš gilesnių sąmonės šaltinių. Nenuostabu, kad dabar vaikinas jautėsi visiškai bejėgis. Antra vertus, tokią vaikišką sąmonę buvo labai lengva paveikti. Milas kvėpavo vis giliau ir ritmingiau, vis labiau atsipalaiduodamas, kol nusileido iki to sąmoningumo lygio, kuriame jau galėjo priimti augalo-valdovės vibracijas. Ir tada gaivalingoji galia plūstelėjo ligonio kraujotakon, skatindama jo paties gyvybinių jėgų pasipriešinimą ligai. O Nialas leido sau ramiai atsitraukti: dabar bičiulis buvo saugus.
Kažkas nesmarkiai papurtė Nialą už peties: šalia pasilenkęs stovėjo Simeonas.
- Ar valgysi?
Vaikinas nusižiovavo ir prisivertė atsisėsti tiesiai. Simeonas padavė jam dubenėlį su garuojančiu troškiniu ir duonos kampą, atlaužtą nuo kepalo. Laužas buvo virtęs žėruojančių anglių krūva, kurios viršuje liepsnojo ką tik įmestos storos šakos.
- Aš ilgai miegojau? - nusistebėjo Nialas.
- Dvi tris valandas.
Ūmai balsas iš tamsos paklausė:
- O man neduosi valgyti?
Simeonas apstulbęs atsigręžė ton pusėn.
- Jau pabudai, Milai? Katilas pilnas viralo. Tu alkanas?
- Kaip vilkas! - Milo balsas skambėjo tvirtai ir žvaliai.
Simeonas susižvalgė su Doginsu ir suskato semti viralą iš katilo į dubenėlį.
- Gulėk, kur guli. Tuoj atnešiu.
- Nebenoriu gulėti. Pakankamai prisivoliojau.
Su tais žodžiais Milas išniro į laužo šviesą: tunika susiglamžiusi, plaukai susitaršę, susigulėję; tačiau skruostai atgavę sveiką rausvumą. Staiga vaikinas nusikvatojo.
- Kas čia per baidyklė? - Jis žiūrėjo į nudirtą žvėries kailį.
- Ta pati, kurios tu tuoj paragausi. Atrodo gal ir juokingai, bet mėsos skonis neblogas.
Milas paėmė dubenėlį iš gydytojo rankų, pirštais išsigriebė kojelę ir suleido į mėsą dantis.
- Mmm, skanu. Skaniau už triušieną.
Iš tiesų keistojo padaro mėsa turėjo riešutų prieskonį ir buvo švelni lyg kepta ėriena.
Doginsas, pasisukęs į Milą, lyg tarp kitko užklausė:
- Kaip manai, ar galėtum jau rytoj leistis į kelią?
Vaikinas paskubomis nurijo kąsnį, entuziastingai linksėdamas.
- Būtų puiku. Man jau iki gyvo kaulo įgriso čia tupėti.
- Gerai. Išvykstame auštant.
Simeonas ir Doginsas spoksojo į valgantį Milą, negalėdami patikėti tokiu staigiu pasveikimu. O Milas, nežinodamas, kad ką tik ištrūko iš mirties glėbio, šveitė vakarienę lyg išbadėjęs vaikas, užmiršęs viską pasaulyje.
Nialas pabaigė savo porciją, paskutinius viralo lašus išgėręs tiesiai iš dubenėlio, tada atsigulė ir užsitraukė antklodę ant pečių. Po sekundės jis jau nugrimzdo į kietą miegą, netrikdomą jokių sapnų.
O kai pramerkė akis, mėnulis tebekabėjo virš galvos, tačiau dangus įgavo melsvai pilką atspalvį. Švito. Jo bendražygiai jau krovėsi kuprines, lankstė antklodes; aišku, leido Nialui ilgiau pamiegoti.
Susėdę aplink nedidelį laužiuką, jie pasistiprino prieš kelionę džiūvėsiais ir vaisiais. Dangui vis labiau šviesėjant, pragydo paukščiai, ryto vėjyje sušnaro medžių viršūnės. Simeonas ir Doginsas atrodė susimąstę; tikriausiai spėlioja, kas jų laukia namuose, pagalvojo Nialas. Milas žvaliai šypsojosi, netverdamas džiaugsmu, kad netrukus grįš namo. Manetas spoksojo neregėmis akimis tiesiai priešais save ir prabildavo tik užkalbintas; matant jo bereikšmį veidą, širdį spaudė gailestis.
- Ar jau apsisprendėte, kuriuo keliu trauksime? - paklausė Simeonas.
- Manyčiau, tuo pačiu, kuriuo atėjome, - atsiliepė Doginsas.
- O kodėl ne tiesiai per slėnį? - neryžtingai pasiūlė Nialas.
Simeonas suraukė antakius.
- Pavojinga. Ten pilna pelkinių angių, ortisų, blakių-vampyrų ir dar dievai žino ko. - Gydytojas pašnairavo Maneto pusėn, ir jo žvilgsnis sakė: neturime teisės rizikuoti, kai būryje vienas aklas.
Tarsi perskaitęs Simeono mintis, Milas atvirai pareiškė:
- Aš nebijau rizikos.
Doginsas pasisuko į Nialą.
- Ką tu pasakysi?
Nialas minutėlę pagalvojo.
- Manau, nieko blogo neatsitiks, jei keliausime slėniu.
Simeonas klausiamai pažvelgė į Doginsą. Tas atsakė į jo žvilgsnį:
- Jei Nialas mano, kad tas kelias saugus, aš neprieštarausiu.
Senasis gydytojas be žodžių gūžtelėjo pečiais, o akys sakė: jei taip, paskui nekaltinkite manęs.
Po dešimties minučių būrys iškeliavo. Saulė jau užkopė virš aukštųjų spygliuočių kalvos viršūnėje, nuo pelkių ir žemumos džiunglių kilo rūkas. Augalas-valdovė buvo panaši į galvą, žvelgiančią jūros pusėn, su ilgais plaukais, krentančiais ant pečių. Žiūrėdamas į ją, Nialas pajuto netikėtą jėgų antplūdį. Stebuklinga galia skverbėsi į kūną pro odą, keldama kvapą gniaužiantį pasitenkinimą, o akyse staiga sumirguliavo kažkokių nematytų vietovių vizijos. Pojūtis truko vos kelias akimirkas, bet pripildė sąmonę pasitikėjimo ir pakilaus džiugesio šviesa. Neįtikėtina, pagalvojo Nialas, kaip pasikeitė jo požiūris į Deltos jėgą. Prieš porą dienų toji jėga jam atrodė šiurkšti, vulgari, nesugebanti patenkinti subtilius jo poreikius. Dabar, žinodamas, kad ši energija siunčiama ne jam, vaikinas mėgavosi pačia jos galia taip pat besąlygiškai, kaip vėjo dvelkimu ar jūros bangavimu.
Būrys žygiavo šiaurėn tiesiai link jūros. Eiti teko siaura žolės juosta tarp aukštųjų nendrių bei miško, todėl traukė vorele: priešakyje Simeonas, iš paskos Doginsas, Manetas, Nialas ir Milas. Ėjo lėtai, nes ten, kur žemės paviršius buvo labai gruoblėtas ar apžėlęs krūmais, reikėjo imti Manetą už rankų ir vestis. Nė vienas iš bičiulių nesistengė rodyti neregiui pernelyg didelio dėmesio. Manetas vis tvirtino jau matąs neryškius šešėlius šviesos fone. Tačiau buvo akivaizdu, kad taip jis tik pats sau bando įteigti, jog regėjimas grįžta. O iš tiesų vargšelis nuolat klūpčiojo, visai nesiorientuodamas vietovėje, ir niekam nekilo abejonių, koks jis bejėgis.
Maždaug už mylios kelio nendrės užleido vietą pelkynui: aplinkui telkšojo maurais apsitraukę stovinčio vandens liūnai, styrojo dygliuotos tamsiai žalios žolės kupstai. Minkšta žemė spyruokliavo po kojomis. Pasikeitė ir miškas; medžiai keliautojų dešinėje buvo kreivi ir žemaūgiai, tarp jų žėlė dygliuoti brūzgynai. Nialas atpažino grėsminguosius kalavijiškus krūmus geltonais violetu pamargintais vaisiais. Tarp jų augo dar nematytas aukštas krūmas mėsingais geltonais lapais ir tamsžaliais spurgos pavidalo vaisiais, didumo sulig stambiu greipfrutu. Kai kurie iš šių vaisų buvo skilę pusiau, ir viduje matėsi koralo raudonumo minkštimas su stambiomis sėklomis; tirštos sultys lašėjo žemėn. Krūmą gaubė saldus, neapsakomai malonus kvapas.
- Ar žinai, kaip vadinasi šitas augalas? - paklausė Nialas Simeono.
- Ne, bet tavimi dėtas juo nepasitikėčiau.
- Kodėl?
- Pernelyg skaniai kvepia.
Visi sustojo, su pasimėgavimu traukdami į save gardų kvapą. Jiems bežiūrint, pasigirdo tylus pokštelėjimas, ir vienas vaisius prasivėrė: dvi vienodos puselės palengva prasiskyrė lyg burna. Liesas į šapelį panašus vabzdys, priviliotas apetitą keliančio kvapo, atsargiai nutūpė ant augalo lapo ir panardino galvą į tirštas sultis. Ūmai vaisius vėl tapo apvalainas, o iš vabzdžio liko tik mataruojančios ore kojos: burna taip žaibiškai susičiaupė, kad jis nespėjo ištraukti galvos. Augalas, matyt, mokėjo dar ir čiulpti, nes žiūrovų akyse colis po colio įtraukė auką į vaisiaus vidų, neliko net trūkčiojančių kojelių.
- Betgi žmonėms jis tikriausiai nepavojingas? - paklausė Milas.
Simeonas papurtė galvą.
- Labai abejoju.
Nialas susikaupė ir pabandė žvilgtelėti į krūmą dvigubu regėjimu. Ūmai vaikino oda nuėjo pagaugais: krūmas skleidė bežadę grėsmę, visai kaip voras budelis, pasiruošęs suleisti iltis į savo auką. Matėsi, kad už stambių mėsingų lapų, tokių taikių iš išorės, tyko lanksčios ir miklios šakos-čiuptuvai, ir kiekviena iš jų baigiasi nuodingu geluonimi. Keliautojams patraukus taku toliau, Nialas aiškiai pajuto augalo apmaudą: plėšrūnas tikėjosi, kad kuris nors iš jų pamėgins nusiskinti vaisių.
Žemė po kojomis vis labiau minkštėjo, o nusileidus į plačią negilią lomą taip suskystėjo, kad vyrai kas žingsnis iki kulkšnių grimzdo į purvą. Teko tvirčiau susiveržti batų raištelius, antraip galėjo amžiams atsisveikinti su apavu. Jie galėjo palypėti įkalnėn, kur augo medžiai ir žemės paviršius buvo kietesnis, bet instinktyviai nujautė, kad tai pernelyg pavojinga. Beveik visą žemę po medžiais dengė raizgus pomiškis, tačiau kai kur matėsi pliki plotai, apžėlę vien plonu blyškiai žalių samanų sluoksneliu. Nialas jau pakankamai pažino Deltą, kad suprastų: tai spąstai. Todėl buvo saugiau klampoti per sąlygiškai saugų raistą, nors su kiekvienu žingsniu iš skysto purvo veržėsi šleikštus puvėsių dvokas. Pamėginęs vėl iššaukti dvigubą regėjimą - tiesa, nuovargis vis labiau trukdė tai padaryti - vaikinas pajuto, kad juos stebi nematomos akys. Tačiau išskyrus paukščius ir vieną kitą gyvatę, kelyje nepasipainiojo nė vienas gyvas padaras.
Po poros valandų, kai saulė pakibo aukštai virš galvų, o pavargę keliautojai vos bepavilko kojas, Nialas ėmė abejoti, ar išmintingai pasielgė, pasiūlęs eiti slėniu. Bet netrukus keliautojai pastebėjo, kad žemė po kojomis tvirtėja, pamažu kildama įkalnėn, o dygliuota pelkių žolė užleidžia vietą šiurkščioms smiltynų viksvoms, kurios paprastai auga sausoje dirvoje. Netikėtai jie atsidūrė neaukštos kalvos viršūnėje; apačioje telkšojo drumsto rudo vandens ežeriukas, gal penkių šimtų jardų skersmens. Jo krantai buvo apžėlę prožirnio krūmais. Doginsas nutrenkė kuprinę ant žemės ir pats susmuko šalia, palaimingai atsidusdamas:
- Uuf! Manyčiau, užsitarnavome poilsio valandėlę.
- Kas ten? - paklausė Milas.
Jis rodė į pamiškę, kur augo kreivas medis pilkais dygliuotais lapais; pilkame fone ryškiai išsiskyrė raudonai oranžinis vijoklis, apsivijęs medžio kamieną. Ugniaspalvis vijoklis su žaliomis ir geltonomis gyslelėmis atrodė panašus į kažkokį egzotišką grybą parazitą. Nuo vijoklio viršūnės, dingstančios tarp medžio šakų, kabėjo kelios kekės pusiau skaidrių vaisių, primenančių vynuoges.
Milas jau žengė prie medžio, bet Simeonas pastvėrė vaikiną už rankos.
- Pasisaugok!
- Nesijaudink. - Milas pasiėmė savo Pjautuvą ir iškėlęs jį rankoje nuėjo link medžio.
Nialas, sužavėtas skaisčių vijoklio spalvų, nusekė iš paskos. Neatsiliko ir Simeonas. Vijoklis buvo išties gražus: visi ryškiausi rudens peizažo atspalviai viename augale. Simeonas pasilenkė į priekį, norėdamas iš arčiau pasižiūrėti į vynuoges.
- Kažin ar jos valgomos?
Tuo tarpu Nialas stengėsi iššaukti dvigubą regėjimą. Nuovargis vertė niekais visas pastangas; vaikinas net antakius suraukė, iš paskutiniųjų mėgindamas tinkamai susikaupti, ir štai pagaliau jam pavyko perjungti vidinį suvokimo mechanizmą. Tą pačią akimirką jį užplūdo grėsmės nuojauta: ir vijoklis, ir medis buvo gyvi padarai, aiškiai suvokiantys trijų žmonių buvimą. Milas žingtelėjo arčiau, siekdamas vynuogių, bet Nialas spėjo pačiupti jį už rankos.
- Nesiartink!
Jam bekalbant, vijoklio pagrindas, kuris atrodė giliai įaugęs į žemę, nusivyniojo nuo kamieno ir puolė Milą lyg spalvinga gyvatė; ataugos, panašios į plaukuotas šaknis, įsikibo vaikinui į riešą. Milas smarkiai trūktelėjo ranką ir išsilaisvino iš ataugų-šaknų gniaužtų. Pilkasis medis sušlamėjo sausais lapais - sakytum, sudrebėjo iš apmaudo.
- Ak tu, klastingas padare! - šūktelėjo Milas ir kilstelėjo Pjautuvą. Jo pirštas jau buvo ant gaiduko, kai Nialas palenkė ginklo vamzdį.
- Nereikia!
- Dar ko! - irzliai atšovė Milas ir pamėgino vėl nusitaikyti. Nialas abejomis rankomis spūstelėjo Pjautuvą žemyn, į žemę. Milas nenoriai nusileido.
- Nematau priežasčių, kodėl turėčiau nešaudyti! - pareiškė jis, piktai gūžtelėjęs pečiais.
- Nori pasiekti pakrantę gyvas? - paklausė Nialas.
Milas nudelbė akis žemėn.
- Žinoma.
- Tada užmiršk, kad turi Pjautuvą.
Kažką bambėdamas panosėje, Milas grįžo pas likusius draugus ir prisėdo prie jų.
- Kodėl tu taip pasakei? - pasidomėjo Simeonas.
- Todėl, kad šie augalai jaučia vienas kitą, - paaiškino Nialas. - Jei nužudysi vieną, visi kiti iškart tai pajus.
- Na, ir kas? Jie tik taps atsargesni.
- Klysti. Augalai pavojingesni už laukinius žvėris, nes negali judėti. Vos tik nužudai vieną kurį iš jų, likusieji tuoj pat pradeda ieškoti būdų sunaikinti žudiką.
Jie įsitaisė ant žolės šalia Doginso, Maneto bei Milo ir ėmė atsirišinėti kuprines. Simeonas smalsiai pasidomėjo:
- Iš kur tu visa tai žinai?
Nialas pakreipė galvą.
- Sunku paaiškinti. Tiesiog jaučiu.
- Ir todėl pasakei, kad slėniu keliauti pakankamai saugu?
- Taip.
Doginsas ironiškai šyptelėjo.
- Ir todėl sumėtei į upę mūsų Pjautuvus?
Milas net išsižiojo.
- Tu sumėtei į upę Pjautuvus?!
Nialas be žodžių linktelėjo.
- Kodėl?!
- Todėl, kad... - Nialas užsikirto, ieškodamas tinkamų žodžių. - Jei nori likti gyvas Deltoje, privalai pats tapti Deltos dalimi. Ji turi pajusti, kad tavimi galima pasitikėti.
- O ką daryti, jeigu tave užpuola?
Nialui sunku buvo ginčytis: bendražygių sąmoningumas gerokai skyrėsi nuo jo. Todėl jis tik gūžtelėjo pečiais.
- Bijau, kad nesugebėsiu jums šito suprantamai paaiškinti.
Tačiau Simeonas nenuleido nuo vaikino įdėmaus žvilgsnio.
- Gal vis dėlto pabandyk?
Nialas giliai atsiduso. Kad bent žinotų, nuo ko pradėti...
- Kiekvienas Deltos padaras ginkluotas iki dantų. Tačiau Pjautuvai... jie pernelyg besąlygiški. - Milas norėjo įsiterpti, tačiau Simeonas nutildė jį griežtu rankos mostu. - Pjautuvai tokie galingi, kad suteikia mums... kaip čia pasakius... apgaulingą saugumo pojūtį. - Nialas nutilo jausdamas, kad pasakė ne visai tiksliai.
- Netikros galios jausmą? - paklausė Simeonas.
- Teisingai! - Na, bent vienas žmogus suprato. - Taip, tai netikra galia. Pjautuvai verčia mus jaustis stipresniais, negu iš tiesų esame. Ir todėl neleidžia mums suvokti savo tikrosios galios... - Nialas patapšnojo sau per kaktą.
- Bet vorų proto galia stipresnė negu žmonių, - ramiai pareiškė Simeonas.
Nialas energingai papurtė galvą.
- Jei tai būtų tiesa, jie būtų verti pasaulio šeimininkų vaidmens. Bet tai netiesa.
Kramtydamas pilna burna, į pokalbį įsikišo Doginsas:
- Leiskite vaikiui ramiai pavalgyti.
Tačiau Simeonas ir toliau skvarbiai žvelgė į Nialą.
- Tai ką tu manai apie vorus? - paklausė jis.
- Jų galia nėra stipresnė už mūsiškę. Tiesiog mes nemokame panaudoti visų savo sąmonės galimybių. - Nialas priekaištingai pašnairavo į Milą. - Ir niekada neišmoksime, kol pasitikėsime Pjautuvais.
- Bet kaip kovosime su vorais be Pjautuvų? - neatlyžo Simeonas. O po sekundės pridūrė: - O gal manai, kad nereikia su jais kovoti?
- Kovoti reikia, - atsakė Nialas. - Bet pačių vorų ginklais. Anksčiau ar vėliau turėsime išmokti taikiai sugyventi su jais.
Doginsas įsistebeilijo į vaikiną išpūstomis akimis.
- Aš maniau, tu nori nutrinti kerėplas nuo žemės paviršiaus.
- Norėjau. Prieš atvykdamas į Deltą.
- Vadinasi, dabar tu manai, kad mums nederėtų ginkluotis Pjautuvais? - paklausė Simeonas.
- Mes neturime teisės ginkluotis Pjautuvais, - pataisė Nialas.
- Kodėl?
- Nes jei bent sykį paleisime juos į darbą, nesusilaikę išžudysime visus vorus.
- Tai ką, tavo manymu, mums daryti su Pjautuvais? - pasidomėjo Milas.
Nialas atsainiai gūžtelėjo pečiais.
- Jei norite žinoti mano nuomonę... - Jis sudvejojęs nutilo.
- Taip, norime, - patvirtino Simeonas.
- Aš manau, reikėtų sumesti juos štai į tą ežerėlį.
Milas net šūktelėjo iš nuostabos. Simeonas gestu liepė jam nutilti ir toliau klausinėjo Nialo:
- Ir kokia, tavo manymu, iš to bus nauda?
Nialas ūmai atsitokėjo žvelgiąs į nereges Maneto akis.
- Visų pirma, galbūt tai grąžintų Manetui regėjimą, - pasakė jis.
Pasakė ir vos nepaspringo savo paties žodžiais. Norėjo atsiimti juos atgal, bet buvo jau vėlu: frazė, sakytum, išsiveržė pati, prieš Nialo valią.
Doginsas įdėmiai dėbtelėjo į vaikiną.
- Tu iš tiesų taip manai?
- Taip. - Bet Nialas jautėsi lyg apsimelavęs pagyrūnas, mėginantis išsisukti nuo nešlovės. Jam buvo gėda pakelti akis į Manetą.
- Jei taip, galbūt iš tiesų vertėtų pabandyti, - lėtai pratarė senasis gydytojas ir skvarbiomis akimis apžvelgė bendražygius.
Nialo širdis nusirito į kulnus. Jis jau ketino pasakyti, kad turėjo omeny ką kita, bet čia pirmąsyk prakalbo Manetas:
- Nenoriu, kad jūs dėl manęs kažką aukotumėte.
Neregio balsas buvo duslus ir bereikšmis; tačiau žodžiai išdavė, kad Nialas pažadino jame viltį.
Vyrai pažvelgė vienas į kitą, paskui į Manetą. Kiekvienas jautėsi kaltas, kad Manetas aklas, o pats štai viską mato. Simeonas nukreipė žvilgsnį į tolumą, jūros pusėn.
- Sunkiausią kelionės atkarpą jau įveikėme. Jei pasiseks, už poros valandų būsime prie jūros.
Vyrai pasisuko į Doginsą. Tas apsimetė, kad valgo ir nesiklauso pokalbio, bet draugai suprato: jis žino, kad visi laukia jo sprendimo. Galiausiai Doginsas neištvėręs gūžtelėjo pečiais.
- Gerai. Elkitės, kaip išmanote.
- Jūs ką, išprotėjote! - šūktelėjo Milas, negalėdamas patikėti savo ausimis. Niekas neatsakė. Tada jis pasisuko į Nialą: - Ar manai, kad tai padės ir Ulikui?
Nialas be žodžių papurtė galvą. Milas bejėgiškai gūžtelėjo ir nusuko akis.
Simeonas ištiesė savo Pjautuvą Nialui.
- Įmesi?
Vaikinas nesiginčydamas paėmė ginklą. Žingsniuodamas link ežeriuko, jis mintyse sukalbėjo maldą ir pašnairavo augalo-valdovės pusėn. Iš čia ji niekuo nesiskyrė nuo kitų kalvų. Nialas užkopė į stačią pakriūtę, išsišovusią virš ežero, iškėlė Pjautuvą virš galvos ir sviedė kiek įmanydamas toliau. Tą akimirką jis jautė nepaaiškinamą pakilų jaudulį su piktdžiugos priemaiša. Nialas grįžtelėjo per petį - Simeonas padavė jam antrąjį Pjautuvą. Vaikinas ir šį iš visų jėgų sviedė į tolį. Ginklas triukšmingai tėškėsi į vandenį ir iškart nuskendo. Gydytojas paėmė trečiąjį Pjautuvą Milui iš rankų; Milas nenoriai išsiskyrė su savo brangenybe. Nialas ir trečiąjį suktuku paleido į ežeriuko vidurį. Kai ginklas, sukėlęs purslų fontaną, dingo iš akių, vandens paviršius suverpetavo, sukunkuliavo.
- Ten kažkas tupi, - burbtelėjo rūškanas Doginsas.
- Tikėkimės, jis nealkanas, - atsakė Milas.
Visi žvelgė į Manetą, kuris stovėjo, įsmeigęs tuščias akis į ežeriuko vidurį. Simeonas švelniai paėmė neregį už rankos.
- Praskalauk akis vandeniu.
Manetas ėmė lenktis nežinodamas, kad iki vandens paviršiaus dar šešios pėdos. Simeonas jį sulaikė.
- Ne, ne čia. Eikš čionai.
Draugai nuvedė neregį ten, kur pakrantė leidosi iki pat vandens. Manetas priklaupė ir ėmė leisti žemyn išskėstas rankas, kol palietė vandenį. Tada palenkė galvą, šliūkštelėjo sau į akis rudo vandens. Ir suriko iš skausmo.
- Degina!
Neregys atsitiesė, įnirtingai trindamasis kumščiais akis. Milas nubėgęs atnešė audeklo skiautę, kurią Manetas prisispaudė prie veido, iš skausmo sukandęs dantis. Nialas pasilenkė, pasisėmė į delną vandens ir taip pat suvilgė sau akis. Nevalingai ištrūko skausmingas aiktelėjimas: vandenyje buvo gausu mineralinių druskų, kurios graužė akis kaip rūgštis. Lašas vandens pateko vaikinui ant lūpų: na, ir kartumas!
Doginsas ištiesė Manetui butelį, kuriame dar buvo šiek tiek vyno.
- Imk, išgerk.
Neregys papurtė galvą ir atstūmė butelį; matyt, jis iš tiesų kentėjo siaubingą skausmą. Simeonas atsiklaupė priešais ir tvirtai suėmė jo riešus.
- Leisk man pažiūrėti.
Manetas nenoriai nuleido rankas ir dejuodamas pakėlė veidą. Murmėdamas panosėje paguodos žodžius, gydytojas uždėjo pirštus neregiui ant sutinusio skruosto ir švelniai patraukė žemyn apatinį akies voką. Ūmai Manetas sustingo, veidas ištįso iš nuostabos.
- Aš tave matau!
Jis šiaip taip praplėšė abi akis ir įsistebeilijo į Simeoną. O paskui pratrūko isterišku juoku, didžiuliais kumščiais braukdamas ašaras, srūvančias skruostais. Išplėtęs akis, jis dairėsi aplinkui.
- Matau, vėl matau!
Ūmai pašokęs, Manetas stvėrė į glėbį Nialą ir taip suspaudė, kad tas vos neužduso. Šiurkšti barzda gremžė Nialui ausį.
- Kaip sakei, taip ir atsitiko!
- Tu mus aiškiai matai? - pasiteiravo Simeonas.
Manetas tankiai sumirkčiojo.
- Nelabai aiškiai. Bet matau! - Jis vėl apsidairė aplinkui, į viską žvelgdamas su nuostaba ir susižavėjimu.
Tuo tarpu Milas žiūrėjo į Nialą, neslėpdamas baimingos pagarbos.
- Kaip tu tai padarei? Kažkokie burtai?
Nialas gūžtelėjo pečiais.
- Abejoju. Tikriausiai vanduo pagelbėjo. Nuslopino nuodų veikimą.
Bet Milo žvilgsnis sakė: na jau, vyruti, nesikuklink.
Dabar Manetas priėmė vyną ir išgėrė visą iki dugno, neatitraukdamas butelio nuo lūpų. Po to vyrai vėl susėdo ant žolės ir baigė valgyti. Visi džiūgavo; tai, kas įvyko, tikriausiai buvo geras ženklas. O Nialą apėmė keistas jausmas, kad jis pats ka tik atgavo regėjimą: kaip ir Manetas, jis dairėsi aplinkui su nuostaba ir susižavėjimu. Matyt, taip buvo todėl, kad Nialą su Manetu siejo stiprus emocinis ryšys.
Netrukus būrys vėl leidosi į kelią. Visų nuotaika buvo puiki. Po kojomis vėl tvirta žemė, ir jūra, iš visko sprendžiant, jau nebetoli. Žingsniuodami tokiu greičiu, į pavakarę tikrai pasieks pakrantę. Jie vėl traukė per lygumą, apžėlusią viksvomis bei žemais krūmokšniais, kurių dauguma viliojo akį ryškiomis uogomis; šiuos klastūnus augalus bičiuliai apeidavo plačiu lankstu. Kairėje žemė nuožulniai leidosi link upės, kuri vinguriavo tarp seklių užutekių jūros pusėn. Vidurdienį staiga pasikeitė vėjo kryptis. Smarkus vakaris atnešė nuo kalnų lietų; žemi juodi debesys ėmė virsti per vakarinę keterą lyg puolančios kariuomenės pulkai, o jau po dešimties minučių keliautojus apsupo lietaus uždanga, per kurią beveik nieko nesimatė. Po kiekvieno žaibo blyksnio tuoj pat sekė kurtinantis griaustinio dundesys; žemė po kojomis, plakama lietaus krioklių, bematant virto skysta pliurze.
Sustoti nebuvo prasmės: žemuose krūmokšniuose nuo lietaus nepasislėpsi, o čia dar pro kojas veržiasi purvo srautai, šlaitu plūsdami žemyn į upę. Per kelias sekundes vyrai permirko iki paskutinio siūlo, neišgelbėjo net apsiaustai, batuose taip pat kliuksėjo vanduo. Jie svirduliavo pirmyn, blaškomi vėjo gūsių, nieko nematydami per lietų, kuris sruvo žemyn jų kūnais nesulaikomai, tarsi jie būtų plikut plikutėliai. Sykį, kai Nialas suklupęs vos neišsitiesė purve, galinga Maneto letena pastvėrė jį ir pastatė ant kojų; galiūnas viena ranka apglėbė Nialą per pečius ir stipriai spūstelėjo. Nialas pažvelgė jam į veidą: pasirodo, Manetas džiaugsmingai kvatoja, atstatęs veidą liūčiai. Ir vėl Nialo širdis prisipildė laimės, plūstančios iš bičiulio širdies: jis ne tik jautė lietų, bet ir matė jį.
Netikėtai liūtis liovėsi. Debesys dingo už horizonto rytų pusėje, saulė sušildė sužvarbusius keliautojus. Taip netikėtai stojusią tylą trikdė tik jų pačių šlepsėjimas per vandenį, tebesrūvantį drumzlinais srautais į pakalnę. Vyrai stabtelėję nusiavė ir nušlepseno toliau basi, batus prisikabinę prie kuprinių. Netrukus jų permirkę drabužiai ėmė garuoti, džiovinami kaitrios saulės, balos, sėmusios žolę, susigėrė į žemę. Priešakyje akinančiai sužvilgo jūra, tarsi švariai nuprausta lietaus.
Doginsas, žingsniavęs priekyje, ūmai sustojo ir įsmeigė akis į žemę.
- Kas ten? - paklausė Nialas.
- Gyvatės, - parodė Doginsas.
Tarp dviejų pelėžirnio krūmų iš angos žemėje lindo kažkas baltas. Tas pats dėjosi visur aplinkui, kiek akys užmatė. Bičiuliai sutrikę dairėsi, ir Nialas akimirkai netgi pasigailėjo išmetęs Pjautuvus. Staiga Simeonas džiugiai nusijuokė:
- Tai ne gyvatės! Grybai!
Nialas net pašoko netikėtai pajutęs, kaip kažkas slystelėjo jam per blauzdą. Atsigręžęs pamatė virpantį žalią ūglį, vinguriuojantį iš žemės panašiai kaip kirminas ar šimtakojis. Visur aplinkui iš dirvos lyg mažytės reptilijos veržėsi gėlės, grybai ir šungrybiai. Kažkokie kukurdvelkiai pūtėsi lyg balionai; kai kurie iš jų net sproginėjo, pripildydami orą drėgno miško kvapo.
Nialui šis reginys priminė dykumos žydėjimą, kurį jis sykį stebėjo vaikystėje, tik čia viskas vyko daug greičiau. Nepraėjus nė ketvirčiui valandos, keliautojai jau brido per gėlių ir spalvingų grybų jūrą, ore tvyrojo keisčiausi kvapai, malonūs ir nemalonūs; vienas rausvai rudas grybas dvokė pūvančia mėsa. Bet netgi tie bjaurūs kvapai negalėjo sumenkinti Nialo džiaugsmo. Nialas jautėsi tarytum grįžęs į vaikystę, kai jis su visa šeima dar gyveno urve plokščiakalnio papėdėje, o tėvas, Torgas ir Hrolfas dar buvo gyvi. Jis iš naujo išgyveno tą begalinį jaudulį, kurį jautė šokčiodamas rezginėje ant motinos nugaros kelyje į naujuosius namus. Jautė burnoje kartoką skonį sultingo šakniavaisio, motinos iškasto peiliu, užuodė apdegusių kreozoto krūmų kvapą ir aitrų nežymų tigravabalių kvapą, kuris tvyrojo oloje dar daug mėnesių po žmonių įsikėlimo. Kaip nuostabu buvo suvokti, kad septynmetis berniūkštis tebegyvena jo širdyje, kad visi vaikystės prisiminimai išsilaikę taip puikiai, tarsi juos nuo dabarties skirtų tik kelios dienos, ne metai. Nialas brido per gėles, kurių vėsūs stiebeliai glaustėsi jam apie kojas, ir jautė, kad Delta grąžino jam vaikystę; tai buvo augalo-valdovės atsisveikinimo dovana.
Per porą valandų keliautojai taip priartėjo prie jūros, kad jau girdėjo žuvėdrų klyksmus. Ir vėl juos apsupo žalia augmenija, panaši į peraugusį vandens rėžiuką, ir krūmai, kurių žvilgantys lapai atrodė lyg dailininko nuspalvinti. Teko plačiu lankstu apeiti gebenės spalvos augalų pievą, skleidžiančią nuodingą migdantį kvapą, o po to ir tankiai sužėlusius kalavijų krūmus, nutįsusius plačiu puslankiu daugiau kaip per pusę mylios. Nukrypę nuo tiesaus kelio, jie atsidūrė rytinių kalvų papėdėje, netoli tos vietos, nuo kur pradėjo savo kelionę įkainiui per mišką. Nialas prisiminė Uliką, ir pirmą kartą šią popietę jį prislėgė liūdesys.
Netrukus vėjas atnešė jūros kvapą, o po kelių minučių vyrai jau mynė įkaitusį smėlį, klausydamiesi triukšmingos bangų mūšos. Nialas garsiai atsidusęs nusviedė ant smėlio savo kuprinę ir staiga pajuto kūne absurdišką lengvumą - atrodė, kojos tuoj ims ir atsiplėš nuo žemės. Jis paknopstomis perbėgo paplūdimį, puolė į bangas ir brido tol, kol vanduo ėmė skalauti krūtinę. Kurį laiką taip ir stovėjo, užmerkęs akis, supamas pirmyn atgal jūros judėjimo ir jausdamas, kaip teka nuovargis iš kūno, stumiamas lauk lengvabūdiško džiugesio; Nialas netgi ėmė garsiai juoktis.
Perspėjantis Milo šūksnis privertė jį atsigręžti. Milas rodė išilgai pakrantės. Pirmąją akimirką Nialas nesuprato, kodėl bičiulis taip susijaudino. Paskui pamatė lengvą dūmelį, kylantį iš už palmių maždaug pusmylio nuotolyje. Jis išbrido į krantą taip greitai, kaip tik leido bangos.
Simeonas atrodė rūškanas.
- Ten gali būti vorų tarnai. Jei taip, juos atgabeno čionai vorai.
Nialas papurtė galvą.
- Aš taip nemanau.
- Kodėl?
- Jie juk mano, kad mes vis dar ginkluoti Pjautuvais. Nerizikuotų stoti į atvirą kovą.
Manetas apžvelgė bičiulių veidus.
- Tai gal ten mūsų žmonės, atvykę ieškoti mūsų?
Laikydamiesi arčiau palmių, vyrai lėtai patraukė krantu. Vėjas pūtė iš šiaurės vakarų, tačiau jokių žmonių balsų neatnešė. Kai iki dūmų stulpelio liko keli šimtai žingsnių, keliautojai pasiekė properšą tarp medžių ir atsargiai užkopė į neaukštos kopos viršūnę. Iš čia matėsi, kad laužas kūrenasi maždaug toje pat vietoje, kur jie nakvojo pirmąją naktį, vos atskridę į Deltą. Ten pat medžių pavėsyje nejudėdamas gulėjo vyras, tikriausiai miegojo.
Milas atsigręžė į draugus.
- Tai Ulikas.
- Nebūk kvailas, - burbtelėjo Doginsas. - Ulikas miręs.
- Pažiūrėk, jo kuprinė tokia pati kaip mūsų.
Milas neklydo; kuprinė šalia laužo visai nesiskyrė nuo tų, kurios kabėjo keliautojams ant pečių.
Ūmai Milas kiek kojos neša nukurnėjo šlaitu žemyn, garsiai šaukdamas. Miegantysis pašoko ir pakėlė veidą. Milas atsigręžė į draugus, mostaguodamas rankomis.
- Tikrai Ulikas!
Dvi figūros tekinos puolė viena prie kitos, apsikabino ir ėmė strapalioti ant smėlio, trypdamos nesuvaldomo džiaugsmo šokį.
Mintį, šovusią visiems vienu metu, balsu išreiškė Doginsas:
- Ačiū Dievui, kad jo neužkasėme.
Po minutėlės jie jau tapšnojo Ulikui per nugarą ir spaudė rankas, kol tas pradėjo raukytis iš skausmo. Vaikinas buvo išbalęs, smakras apžėlęs kelių dienų šeriais, bet šiaip atrodė nepasikeitęs nuo to laiko, kai draugai matė jį paskutinį kartą.
Laikas pasiaiškinimams buvo visai netinkamas. Jie taip džiaugėsi susitikę, kad šaukė kažką vienas per kitą, nerišlios pasakojimų nuotrupos susipynė; į daugmaž nuoseklų įvykių atpasakojimą jos susiklostė tik po kelių valandų, kai sutemus visi sugulė aplink laužą. O tuo tarpu Nialas įkopė į medį ir nuleido žemėn ten pririštus kelionmaišius bei oro balionus; Manetas stvėrė meškerę ir patraukė į uolėtą pakrantę žvejoti vakarienės; Ulikas bei Milas, pasiėmę indą su lervomis, nuėjo šerti porifidų, kurie pasitiko sugrįžusius šeimininkus džiaugsmingais dvokiančių dujų burbulais. Doginsas, labiausiai išvargęs ir prisitrynęs daugiausia nuospaudų ant kojų, išsitiesė palmių pavėsyje ir nė nekrustelėjęs pramiegojo iki tamsos. Nialas išsimaudė jūroje, nudžiūvo saulėje ir nuėjęs atsisėdo šalia Maneto, kuris jau spėjo pagauti tris stambias žuvis, o paskui pagavo dar keturias; tada jiedu nusprendė, jog šventinei puotai užteks.
Manetas suvyniojo žuvį į lapus, aplipdė moliu ir sukišo į žarijas. Kol jis darbavosi, likusieji užvertę galvas žiūrėjo, kaip įsižiebia žvaigždės, ir norom nenorom atsidavė paslaptingai Deltos magijai, kur grėsmės nuojauta pynėsi su kvapą gniaužiančiu laisvės pojūčiu. Paskui Manetas dvišaku pagaliu išgriebė iš pelenų žuvį, ir ore pasklido seilę varvinantis aromatas: šviežios keptos žuvies bei duonos papločių, iškeptų tarp karštų akmenų. Maistas ir vynas išsklaidė svajingą nuotaiką, o jos vietą užėmė ekstaziškas susijaudinimas: tik dabar keliautojai pagaliau atsitokėjo, kad sveikutėliai grįžo iš pačios Deltos širdies ir kad jie vėl kartu, nė vieno netrūksta.
Uolų valgytojų kramsnojimą vis pertraukdavo griausmingo juoko protrūkiai: Ulikas pasakojo, kaip jis nubudo ir pamatė esąs pririštas prie medžio šakos, penkiasdešimties pėdų aukštyje virš žemės; kaip jis plūdosi ir maldavo draugus liautis kvailiojus, mat buvo įsitikinęs, kad tie paprasčiausiai krečia pokštus. Tik pastebėjęs, kad jis susuktas į antklodę, kuri, be to, dar ir susiūta stambiais dygsniais, Ulikas pagaliau suprato, kad bičiuliai palaikė jį mirusiu. Po ilgų pastangų jis pagaliau išlaisvino dešiniąją ranką - Manetas jį stangriai apsuko virve, kad maitvanagiai neišdraskytų kūno iš maišo, - po to vargais negalais atmezgė dvigubą mazgą ant krūtinės. Sunkiausia buvo išsivynioti iš antklodės, nenukrentant nuo šakos. Galų gale antklodė nusklendė žemėn, ir Ulikas vos spėjo sugriebti virvę, jau belekiančią iš paskos - "antraip iki šiol tebetupėčiau ant šakos". (Vyrai kvatojo jau ne tiek iš smagumo, kiek žavėdamiesi geraširdžio Uliko optimizmu - dabar štai juokiasi, o tada tikriausiai verkti norėjosi.) Galiausiai, truputį pasėdėjęs medyje, kol vėl pradėjo jausti nutirpusias rankas bei kojas, jis pririšo vieną virvės galą prie šakos ir nusliuogė žemėn. Ten rado savo kuprinę, atremtą į medžio kamieną, bei laužavietę: pelenai atšalę jau prieš kelias dienas, ištrypti laukinių žvėrių. Pavalgęs ir gurkštelėjęs vyno, kuris kiek pakėlė nuotaiką, Ulikas patraukė atgal link jūros - laimei, kelionė praėjo be jokių nuotykių.
- Kada tai atsitiko? - paklausė Nialas.
- Vakar.
- Kada tiksliai prabudai?
- Auštant. Mane pažadino paukščiai.
Nialas susimąstė. Vadinasi, Ulikas atgavo sąmonę tą pačią akimirką, kai jis pats pabudo iš miego augalo-valdovės papėdėje...
Doginsas paklausė Uliko:
- Kur padėjai savo Pjautuvą?
Ulikas nustebo.
- Aš maniau, kad jūs jį pasiėmėte.
Nė vienas iš bendražygių negalėjo prisiminti, kas nutiko ginklui; Milui lyg ir atrodė, kad jis paliko Pjautuvą šalia Uliko kuprinės, atremtą į medžio kamieną.
Bet Ulikas purtė galvą.
- Ne, ne, jo ten nebuvo.
Vyrai susižvalgė. Nialas pratarė:
- Laimei, Ulikui jo neprireikė.
- Galėjo ir prireikti, - burbtelėjo Doginsas, gūžtelėjęs pečiais.
- Abejoju, - atsakė Nialas.
Simeonas įdėmiai nužvelgė vaikiną, bet nutylėjo.
Nialas užmigo kur kas anksčiau už kitus; sotus maistas ir gaivus nakties oras lenkte lenkė į miegą. Retsykiais jis pabusdavo, pažadintas griausmingo juoko ar šviesos plyksnio, kam nors įmetus sausų šakų į laužą. Nialo sapnai susipynė su bičiulių pasakojimų nuotrupomis - "didžiausias tūkstantkojis, kokį tik esu regėjęs", "jie buvo panašūs į peraugusias varles". O paskui liko tik dūžtančių į krantą bangų šniokštimas bei vėjo šiurenimas palmių lapuose...
Ūmai kažkas papurtė Nialą už peties. Tai buvo Simeonas.
- Pabusk. Vėjas iš pietvakarių. Metas ruošti balionus skrydžiui.

Deltai dingus iš akių, Nialas ir vėl išgyveno apgaulingą statikos jausmą: tartum kabi nejudėdamas bevėjėje erdvėje tarp jūros ir dangaus. Dangus virš galvos buvo giedras, mėlynas; apačioje, kiek tik akys užmatė, plytėjo jūra, tokia pat skaisčiai mėlyna, pilkšvėjanti ties linija, kur susiliejo su dangumi. Tik vėsus oras išdavė, kad iš tiesų balionas skrieja pakankamai greitai. Buvo šalta kaip giedrą viduržiemio dieną.
Trys balionai vėl skrido surišti viena virve, tik šįsyk Nialo bendrakeleivis buvo Simeonas. Gydytojas gerai pažinojo pakrantės liniją, tad šturmano vaidmuo, suprantama, atiteko jam. Kol dar galėjo matyti žemę, abu stovėjo skirtingose krepšio pusėse, kad nesutrikdytų baliono pusiausvyros. Jie skrido jau daugiau kaip valandą, bet nė vienas nepratarė nė žodžio: bekraštis akiratis hipnotizavo, bedugnė po kojomis gniaužė kvapą. Dienos šviesoje kelionė oru atrodė kur kas pavojingesnė negu naktį.
Galutinai sužvarbęs Nialas atsargiai atsisėdo ant siūbuojančių grindų ir susisupo į apsiaustą. Tada atsirišo kuprinę, išsitraukė džiūvėsį ir gabalėlį džiovintos mėsos; prieš kelionę nebuvo kada nė užkąsti. Simeonas pasekė vaikino pavyzdžiu. Kelias minutes jie kramtė tylėdami. Paskui gydytojas prabilo:
- Jau seniai noriu tavęs kai ko paklausti. Tą naktį, kai judu su Bildo buvote išėję, nutiko toks keistas dalykas. Sėdėjau sargyboje ir klausiausi, kaip medžių tankmėje krebžda kažkoks laukinis žvėris. Žinojau, kad jis stebi mus, laukdamas progos užpulti. O paskui kažkas nutiko. Negaliu šito apibūdinti žodžiais, galiu tik pasakyti, kad ūmai praradau pavojaus jausmą. Tiesą sakant, jaučiausi netgi toks tikras mūsų saugumu, kad atsiguliau ir užmigau. - Simeonas nugėrė vandens iš gertuvės. - Gal tu žinai, kaip tai paaiškinti?
- Tai atsitiko tą akimirką, kai aš įmečiau Pjautuvus į upę, - atsakė Nialas.
- Kodėl taip pasielgei?
Nialas tikėjosi šito klausimo, bet ne ypač troško į jį atsakinėti. Pastarąsias dvi dienas vaikinas jautė gilų vidinį nenorą kalbėti apie tai, kas jam nutiko Deltos širdyje; tarsi kokia nematoma jėga liepė jam tylėti. Tačiau dabar, kai Simeonas užklausė, Nialas pajuto, kad tas vidinis draudimas ištirpo; vadinasi, jam leidžiama kalbėti. Ir vaikinas papasakojo, kaip prarado savitvardą ir iššovė į upę; prisiminęs, kaip mažai jam tąsyk tetrūko iki augalo-valdovės sunaikinimo, jis net pašiurpo. Papasakojo apie staigų impulsą, privertusį jį sumesti Pjautuvus į vandenį, o paskui perbristi upę. Bekalbant Nialui ir pačiam daug kas paaiškėjo. Pavyzdžiui, jis tik dabar susiprotėjo, kad deivė juk galėjo sunaikinti juos tuoj po išsilaipinimo Deltoje, kad ji sąmoningai rizikavo, leisdama dviem ginkluotiems vyrams prasibrauti taip arti jos. Bet jis suprato ir tai, kad impulsas, ginęs jį į Deltos centrą, buvo pačios deivės kvietimas.
O štai pabandęs atpasakoti savo pašnekesį su augalu-valdove, Nialas netikėtai puolė į neviltį ir su kiekvienu žodžiu grimzdo vis giliau. Jam niekaip nesisekė tiksliai išreikšti savo mintis: žodžiai iškraipė tai, ką jis norėjo pasakyti. Simeonas klausėsi nepertraukinėdamas, už ką Nialas buvo jam be galo dėkingas; tačiau vaikinas vis tiek jautėsi taip, lyg veltui stengtųsi išlaikyti pusiausvyrą ant slidaus ledo.
- O kai pabudau, buvo jau rytas, - galiausiai užbaigė jis savo pasakojimą.
Simeonas nustebo.
- Ką, ir tai viskas?
- Viskas, ką galiu... paaiškinti.
- Vadinasi, tu taip ir nesužinojai, kaip mums nugalėti vorus?
Nialą persmelkė apmaudas: net ir Simeonas nieko nesuprato.
- Ne. Aš juk bandžiau paaiškinti - privalome išmokti taikiai sugyventi su vorais.
Senasis gydytojas dėbtelėjo į jį su nepikta pašaipa.
- O tu sužinojai, ką mums daryti, jei vorai sumanys mus išnaikinti?
Nialas užsikirto, ieškodamas žodžių; galų gale išspaudė:
- Ne.
- Taigi, sakyčiau, grįžome į pradinį tašką, - pareiškė Simeonas. - Tik dabar mūsų padėtis daug blogesnė.
- Kodėl taip manai?
- Todėl, kad dabar jau nebegalėsime reikalauti sau lygių teisių. Savo Pjautuvus palikome Deltoje, likusius namie vabalai jau bus konfiskavę. Ir vorai galės pasielgti su mumis, kaip tik panorės.
- Jeigu vabalai sutiks. O vabalai neatiduos mūsų vorų malonei.
- Gali būti, kad jie tiesiog neturės kitos išeities. - Simeonas uždėjo ranką vaikinui ant peties. - Klausyk, pastarąsias kelias dienas turėjau marias laiko apmąstyti susidariusią padėtį. Vabalai niekuomet per daug nevaržė savo tarnų laisvės, o vorai visuomet tvirtino, kad tai klaida. Vorai sakė, kad žmonės nepasitenkins daline laisve - jiems visada reikės daugiau. Anot jų, nepavergti dvikojai - mirtinai pavojingi padarai. O dabar štai paaiškėja, kad vorai buvo teisūs. Ar galės vabalai atsilaikyti prieš tokią logiką? Bijau, jiems teks pripažinti, kad žmonės agresyvūs ir pavojingi. - Senasis gydytojas gūžtelėjo pečiais. - O mes nuskandinome vienintelį savo sėkmės laidą.
- Ir vis dėlto pasielgėme teisingai, sunaikindami Pjautuvus, - ryžtingai pareiškė Nialas. - Neturėjome kitos išeities.
Simeonas minutėlę pamąstė, nusukęs į šalį pilkas akis. Galiausiai pratarė:
- Manyčiau, tavo tiesa. Bet man baisu net pagalvoti, kokios gali būti šio poelgio pasekmės.
Jų pašnekesį nutraukė šūksnis. Nialas ir Simeonas atsargiai atsistojo, palengva pasislinko į priešingas krepšio puses. Gretimu balionu skrendantis Doginsas rodė ranka į šiaurinį horizontą. Prisidengęs delnu akis nuo saulės, Nialas įžiūrėjo neryškią kranto liniją su kalnais tolumoje.
Po ketvirčio valandos oreiviai jau aiškiai skyrė pakrantės reljefą: aukštas pilkas uolinis skardis, o kiek šiauriau ruda sala, kylanti iš vandens lyg tvirtovė su smailais uolų kuorais.
- Per daug nukrypome į šiaurę, - tarė Simeonas. - Uostas anapus štai to pusiasalio. - Jis parodė į tolimą iškyšulį pietų pusėje.
- Ką, toks jau didelis skirtumas?
- Teks visą dieną kulniuoti iki miesto. Tikėkimės, nesutiksime kelyje vorų.
Šaltas oras smelkėsi į kaulus. Nialas tirtėdamas nuo šalčio kyštelėjo ranką už apsiausto ir atgręžė minčių veidrodį į save. Ūmi koncentracija iškart pagerino savijautą; sukaupęs dėmesį, vaikinas atrado dar vieną įdomų dalyką: pasirodo, jis gali pats siųsti šilumos bangas į savo rankas bei pėdas. Nialas užsimerkė, leisdamas sąmonei atsipalaiduoti ir išsiplėsti. Po minutėlės jis aiškiai pajuto virš galvos porifidą ir energijos gijas, kurios tįso nuo moliusko į visas puses lyg didžiulis voratinklis. Vaikinas leido savo sąmonei susilieti su šio porifido ir dar dviejų kituose balionuose sąmonėmis. Rezultatas jį tiesiog pakerėjo: pasaulis aplinkui akimirksniu virto gigantišku energijos gijų raizginiu. Dingo netgi pati erdvė, virtusi gryna energija.
Labiausiai Nialą sužavėjo spalvos. Energijos gijų voratinklis buvo violetinis, porifidai išsiskyrė jame mėlynomis dėmelėmis su tįstančiais į šalis skaidriais mėlynais siūlais. Kitos energijos, ne tokios intensyvios, kilo nuo jūros; šios buvo blyškiai žydros. Virš tolimo kranto kabėjo žalios energijos miglelė, virš kalnų pereinanti į pilką. Simeonas, stovintis kairėje, žėravo raudonos energijos tumulu. Bet atidžiau įsižiūrėjęs Nialas pastebėjo, kad ta raudonoji energijos masė išskydusi lyg dūmas ir pamažu nuteka išorėn, todėl Simeonui tenka palaikyti balansą savo kūno energetinių resursų sąskaita.
Nialas tik dabar suprato, kad juk ir jo energija šitaip be naudos nutekėdavo, kol minčių veidrodis buvo nusuktas išorėn. Dabar, tinkamai susikaupęs, jis galėjo kontroliuoti savo gyvybinių jėgų panaudojimą. Be to, jis taip pat galėjo imti energiją iš violetinio voratinklio, jūros bei žemės. Violetinės energijos šaltinis slypėjo kažkur už pietinio horizonto; Nialui nekilo abejonių, kad tas šaltinis - augalas-valdovė. Tariamoji Deltos deivė sėmėsi energijos iš žemės gelmių, kaupė ją savyje ir perdavinėjo kitiems gyviems organizmams, tokiems kaip, pavyzdžiui, porifidai. Tačiau porifidas buvo pernelyg mažas ir nesugebėjo tinkamai panaudoti dovaną; moliuskas galėjo kaupti tą jėgą savyje tik nedidelėmis porcijomis. O štai Simeonas, kuris galėtų sukaupti savyje nepalyginamai didesnį energijos kiekį, net nenumanė apie tos energijos egzistavimą.
Užtat pats Nialas galėjo pasinaudoti Deltos dovana. Tereikėjo tik siurbti violetinių gijų energiją į save, kaip žuvis siurbia planktoną, o paskui neleisti jai nutekėti. Įvaldęs šį nesudėtingą triuką, Nialas pajuto, kaip jo kūnas prisipildė vidinės šilumos; galiausiai jis taip įkaito, tarytum sėdėdamas šalia liepsnojančio laužo. Žvilgtelėjęs žemyn į savo liemenį, rankas ir kojas, vaikinas nebepamatė blausaus išskydusio raudonumo: dabar jo kūnas tviskėjo sodria raudono rubino spalva.
Simeonas palytėjo Nialo petį, grąžindamas vaikino sąmonę į fizinį pasaulį.
- Teks sumažinti dujų slėgį balione. Apačioje vėjas turėtų būti silpnesnis. Nėra prasmės leistis nunešamiems taip toli nuo mūsų tikslo. - Ir jis siektelėjo vožtuvo virvelės.
Nialui Simeono nerimas atrodė mažų mažiausiai kvailas. Juk jis žinojo, kad vėjas - tai tik energijos forma, vadinasi, dalis bekraščio energijos gijų raizginio, kurio centre praktinių tikslų dėlei patogiausia įsivaizduoti save. Taigi norint pakeisti gijų išsidėstymą, pakanka spontaniškos valios pastangos - tokios, kokia paukštis keičia skrydžio kryptį. Netgi porifidai mokėjo tai padaryti.
Nialas užsimerkė ir nukreipė visą dėmesį į iškyšulį pietuose. Tada ėmė siurbti į save daugiau energijos. Tai buvo tas pats, kas didinti savo paties svorį, tad galiausiai energijos gijų voratinklis ėmė dubti po juo. Tokiu būdu Nialas įsuko jėgos verpetą, kuris lyg vandens sūkurys siurbė į save aplinkos energiją. Balionas smarkiai krestelėjo, jungiančiajai virvei truktelėjus į šoną, ir keleiviams teko stipriai įsikibti į krepšio kraštus.
- O, atsiprašau, - burbtelėjo Simeonas, tikriausiai manydamas, kad tai jo manevrai sukėlė oro sūkurį. Po minutėlės gydytojas patenkintas sukikeno ir patapšnojo Nialui per petį. - Atrodo, pavyko. - Ir jis pergalingai dėbtelėjo į Doginsą gretimame balione.
Nialas nieko nepasakė. Jis lyg patyręs laivo vairininkas susikaupęs laviravo tarp skersinių energijos srovių, neleisdamas joms išmušti balioną iš kurso. Užsimerkus vairuoti buvo lengviau: taip jis aiškiau suvokė, kiek energijos jam reikia. Pagaliau vėl atmerkęs akis, vaikinas išvydo švyturį anapus pietinio iškyšulio ir masyvias akmenines uosto sienas. Po dvidešimties minučių balionai perkirto kranto liniją šiauriau iškyšulio; dešinėje aiškiai matėsi uostas ir dokai. Žmonės, užmiršę savo darbus, spoksojo į nematytą reginį: tris balionus, surištus viena virve. O Nialas ir vėl pajuto kaustantį vorų žvilgsnių šaltį. Tačiau valios čiuptuvai, tyrinėjantys oreivius, veikė kitaip negu anksčiau - žymiai atsargiau. Vorai jau mokėsi bijoti žmonių ir gerbti juos.
Šiaurės rytuose negilioje įduboje tarp kalvų dunksojo vorų miestas, o už kalvų į dangų smigo raityti raudoni vabalų kuorai. Netrukus balionai jau skrido virš vorų miesto, ir Nialo širdis džiaugsmingai suspurdėjo, pamačius Baltąjį bokštą, spindintį saulėje. O paskui vaikinas ir vėl pasijuto stebimas, neryžtingai ir atsargiai. Tačiau iš Vorų Valdovo rezidencijos oreivius sekė visai kitoks žvilgsnis: nuožmus ir įdėmus lyg alkano žvėries, sekančio savo auką. Šis stebėtojas nejautė žmonėms baimės: tik neapykantą.
Į sausumos gilumą balionus nešė tik lengvas vėjelis: kelią oro srautams užtvėrė pakrantės kalvų grandinė, reljefo ypatybė, tikriausiai ypač patikusi senovės žmonėms, kai jie rinkosi vietą miesto statybai. Balionai ėmė palengva leistis link vabalų miesto, ir vairuoti jų beveik nebereikėjo: vėjas pats nešė juos tiesiai į žalią plotą miesto viduryje - centrinę aikštę. Pastebėję balionus, vyrai ir moterys plūstelėjo gatvėmis link aikštės, grūdosi ant rotušės laiptų, ant aplinkinių šaligatvių. Oreiviai atrišo virves, kuriomis buvo susikabinę, ir dabar jų galai laisvai tabalavo ore. Balionams nusileidus pakankamai žemai, žiūrovai apačioje pastvėrė tas virves ir nutempė balionus į patį vejos vidurį. Nialas pajuto bumbtelėjimą - pagaliau jie ant žemės - ir staiga išsitiesė visu ūgiu krepšio dugne po bliūkštančiu balionu. Minutėlę krepšys čiuožė žole, o paskui stiprios rankos ištempė vaikiną iš krepšio ir pastatė ant kojų. Tą pačią akimirką mergaitė apsivijo rankomis jo kaklą ir prisispaudė lūpomis prie skruosto. Tai buvo Dona. Nialo nuostabai, jos akys buvo pilnos ašarų.
- Ko verki?
- Jau nebesitikėjau tave pamatyti...
Buvo keista stovėti ant tvirtos žemės: įspūdis toks, tarytum žemė kyla į viršų, remdamasi tau į padus. Oras buvo maloniai šiltas, gėlių kvapas švelnus lyg glamonės.
Nialo bendražygiai taip pat neliko užmiršti. Doginsą beveik parvertė žemėn tuzinas ant kaklo pakibusių vaikučių. Milą, Uliką ir Manetą supo minia susižavėjusių vaikinų bei merginų.
Krispinas sveikindamas susilietė su Nialu riešais, kita ranka tvirtai apkabindamas jį per pečius. O paskui tyliai paklausė:
- Tiesa, kad jūs keliavote į Deltą?
- Taip. Kas čia dėjosi, kol mūsų nebuvo?
Krispinas dirstelėjo per petį atgal.
- Šeimininkas įsiuto, kad išskridote be jo leidimo. Hasturas ir Kosminas nuo to laiko sėdi cypėje. O vorai šmirinėja po rotušę. Kiekvieną dieną.
- Kur Pjautuvai?
- Vabalai konfiskavo.
- Nesunaikino?
- Ne. Bet kalba apie tai.
Pro žmonių minią link keliautojų brovėsi vabalas sargybinis. Nialas jau žinojo, ką jis pasakys.
Dona prigludo lūpomis Nialui prie ausies.
- Ar tiesa, kad tu ketini vesti Merlju?
- Kas tau tai pasakė?
- Gandai sklando po visą miestą, - atsakė Dona ir kiek pašaipiai pridūrė: - Tikriausiai pati princesė juos ir paskleidė.
Nialas nusijuokė.
- Tik man kažkodėl užmiršo pranešti.
Dona šyptelėjo ir lengviau atsiduso.
Čia prie Nialo ausies prigludo Doginsas.
- Bėda, - sukuždėjo jis, rodydamas į artėjantį vabalą. - Tu patylėk, verčiau kalbėsiu aš.
Vabalas sargybinis sustojo priešais juos ir kreipėsi į Doginsą ženklų kalba. Doginsas atsakė tokiu pat būdu, gestus palydėdamas žodžiais, kad Nialas suprastų:
- Pasakyk Šeimininkui, kad mes ateisime. - Sprogdintojas pasisuko į Nialą: - Po valandos turėsime stoti prieš Tarybą.
Vabalas jau pasisuko eiti šalin, bet Nialas skubiai pasijungė į jo mentalines vibracijas:
- Palauk!
Vabalas atsigręžė ir apstulbęs įsispoksojo į Nialą. Žvelgdamas jam tiesiai į akis, vaikinas galėjo bendrauti su juo mintimis taip pat lengvai kaip kalba.
- Prašau, perduok Šeimininkui, kad aš noriu pasikalbėti su juo tučtuojau.
- Kas čia dedasi? - paklausė Doginsas: vabalas sargybinis klausiamai žvelgė į jį.
Nialas paaiškino:
- Pasakiau jam, kad noriu dabar pat susitikti su Šeimininku.
Doginsas nustebęs kilstelėjo antakius.
- Kodėl? Tuo tu tik prisipažinsi kaltas.
- Nesvarbu.
Doginsas truktelėjo pečiais.
- Na, gerai. Gal nieko baisaus neatsitiks.
Jis pasisuko į vabalą ir parodė rankomis kelis ženklus; vabalas parodė supratęs ir apsisukęs patraukė atgal link rotušės.
- Tikiuosi, tu neketini prisiimti visą kaltę sau? - paklausė Doginsas Nialo.
Tas atsainiai gūžtelėjo.
- Nesijaučiu esąs kaltas. Mes turime teisę vykti, kur mums patinka. - Ir vaikinas žengė paskui vabalą sargybinį.
- Ei, palauk! - sunerimo Doginsas.
Nekreipdamas į jį dėmesio, Nialas nuskubėjo paskui vabalą. Tas žirgliojo milžiniškais žingsniais, kilnodamas ilgas kojas per žmonių galvas. O Nialui teko kas žingsnis atsiprašinėti, braunantis pro minią. Vabalas pasuko kairėn ir dingo už rotušės kampo. Bet pasiekęs kampą, vaikinas dar spėjo pastebėti, kad pasiuntinys stabtelėjo priešais vieną iš raudonųjų spiralinių bokštų ir dingo jo viduje. Nialas nudūmė gatve tekinas ir po minutėlės sustojo priešais pastato duris, džiaugdamasis galimybe atgauti kvapą.
Iš tiesų tai buvo ne durys, o žema skliautuota anga, iškirsta daugiau kaip pėdos storio sienoje. Viduje matėsi nuožulniai kylantis pandusas. Kyštelėjęs galvą vidun, Nialas įžiūrėjo masyvias duris iš kažkokios vašką primenančios medžiagos. Kaip keista, nusistebėjo vaikinas: užuot įdiegę savo buitin patogų žmogaus išradimą - duris ant vyrių - vabalai naudojosi storomis gremėzdiškomis plokštėmis, kurias reikėjo kas kartą išimti iš tarpdurio, o įėjus įstatyti atgal. Nialas pastebėjo ir tai, kad skliautuotas praėjimas buvo vos aukštesnis už jį patį; vabalas sargybinis vidun įropojo, pilvu prisiplojęs prie žemės. Šie pastebėjimai padėjo vaikinui nusiraminti; pasirodo, vabalai, kad ir kokie protingi būdami, tebėra prisirišę prie savo evoliucinės praeities.
Nialas pasistengė atsipalaiduoti, ir tai jam pavyko be didelių pastangų: įtampa taip staiga išsisklaidė, kad jį netgi apėmė snaudulys. Pajutęs aplinkui šilumą, vaikinas suvokė esąs apsuptas energijos, kurią skleidė pats namas. Ji priminė melsvai žalią liepsną, kylančią į viršų. Dabar aišku, kodėl kiekvieną vabalų namą juosia siauras griovys: jis neleidžia "liepsnai" pasklisti į šalis ir tokiu būdu didina jos intensyvumą. Energija glamonėjo Nialą švelniai lyg vėjelis, šiluma maloniai žnaibė odą, panašiai kaip saulės spinduliai.
Vabalas sargybinis vikriai prasispraudė pro skliautuotą landą laukan - akivaizdu, kad jis buvo įpratęs prie tokios mankštelės - ir pamojo Nialui įeiti vidun. Nialas žengė į tamsų koridorių ir neryžtingai sustojo: po ryškios šviesos lauke jis čia nieko nematė. Bet maždaug po minutės akys priprato prie tamsos, ir vaikinas ėmė šį tą Įžiūrėti blausiame melsvame švytėjime. Jis palypėjo nuožulnia plokštuma aukštyn, atsargiai statydamas kojas, nes odiniai padai slysčiojo, ir atsidūrė erdviame prieškambaryje. Išskyrus blausius žydro švytėjimo atšvaitus, čia tvyrojo aklina tamsa. Iš prieškambario į kitus kambarius vedė kelios pusapvalės durų angos. Nialas jautė aplinkui nematomus vabalus; o pro vieną iš angų mažučiukas sidabriškai žalias vabalėlis, bombardyro jauniklis, stebėjo vaikiną smalsumu švytinčiomis akimis.
Prieškambario gale buvo dar vienas pandusas, jo viršuje - aukšta plati arka. Nuojauta Nialui sakė, kad tai ir yra įėjimas į Šeimininko menę. Jau pradėjęs lipti nuožulnuma, vaikinas staiga išgirdo Šeimininko balsą, atsklidusį tarytum iš oro:
- Prieš įžengdami į Saarlebo buveinę, žmonės nusiauna batus.
Frazę lydėjo neslepiamas suirzimas, dygus lyg šaltas vėjas. Kad ir kaip keista, jis sukėlė Nialui tik pasitenkinimą: pasirodo, Šeimininkui taip pat nesvetimi emociniai protrūkiai. Vadinasi, jis nedaug kuo pranašesnis už žmones. Nialas nesilenkdamas nusispyrė batus ir palikęs juos ant grindų basas užkopė nuožulnuma.
Jis sustojo po arka nujausdamas, kad įėjęs į kambarį be pakvietimo sukeltų dar vieną įtūžio protrūkį. Šeimininko menė buvo rutulio formos; tikriausiai tokia forma geriausiai sulaikė žydrąją energiją, kuri kilo gaubtomis sienomis ir koncentravosi lubų viduryje. Įgaubtas grindis dengė žalių lapų bei žolių kilimas, taip pat storas samanų sluoksnis. Kambaryje dar buvo keli stambūs akmenys ir didžiulis apipuvęs rąstas; visa tai tikriausiai atliko tokį pat vaidmenį, kokį turėjo baldai žmonių namuose.
Šeimininkas gulėjo kambario viduryje, letenas pasikišęs po savimi. Bet vis tiek jo akys buvo aukštesniame lygyje negu Nialo.
Užuot pakvietęs vaikiną įeiti, Šeimininkas tiesmukai paklausė:
- Kam tau prireikė mane matyti?
Čia Nialui netikėtai paaiškėjo vienas įdomus dalykas. Anksčiau kalbėdamasis su Šeimininku jis atsakinėdavo žmonių kalba, pasikliaudamas senojo vabalo sugebėjimu skaityti jo mintis. Po susitikimo su augalu-valdove žodžių jam nebereikėjo; Nialas galėjo bendrauti su Šeimininku tiesiogiai, mintimis. Jis be garso atsakė:
- Atėjau, nes man reikia tavo pagalbos.
Atsakymas nutvilkė lyg ledinis vėjas:
- Tu neturi teisės prašyti mano pagalbos. Tu privertei mano tarnus pasipriešinti mano valiai.
Prieš atsakydamas Nialas pasistengė užgniaužti net ir menkiausią apmaudo ar nerimo virptelėjimą mintyse.
- Aš nesakiau, kad atėjau prašyti pagalbos. Aš sakiau, kad atėjau, nes man reikia tavo pagalbos. - Jis patylėjo, leisdamas pašnekovui suvokti skirtumą. - Ir tu suteiksi man ją, nes neturi kitos išeities.
Galima buvo tikėtis, kad toks įžūlus pareiškimas sukels Šeimininko įtūžį; tačiau efektas buvo priešingas. Vabalų Valdovas iškart sukluso ir įsitempė.
- Kodėl tu taip manai? - paklausė jis.
- Tu privalai sudaryti taiką su vorais ir nuspręsti, kaip pasielgti su neklusniais tarnais. Abiem atvejais tu neapsieisi be mano pagalbos.
Nialas jautėsi keistai. Prieš įžengdamas į Šeimininko buveinę, jis išvis neturėjo supratimo, ką sakys. Dabar žodžiai liejosi iš burnos, tarsi paklusdami kažkokiai vidinei savo pačių logikai. Vaikinui tereikėjo tik kontroliuoti savo emocijas, kad joks asmeninis jausmas neprasiskverbtų į tuos žodžius. Staiga jis aiškiai suprato, ką turi sakyti.
Šeimininkas paklausė:
- Kaip tu gali padėti man sudaryti taiką su vorais?
- Aš susitiksiu su Vorų Valdovu, ir mudu sudarysime taiką.
- Vorų Valdovas užmuš tave, vos tik atsidursi jo valdose.
- Tas tiesa, - sutiko Nialas. - Todėl man ir reikia tavo pagalbos.
- Paaiškink.
- Dabar Pjautuvai vabalų rankose. Jei Vorų Valdovas nužudys mane, grąžink ginklus savo tarnams, kad jie galėtų už mane atkeršyti. Jei prisieksi taip padaryti, Vorų Valdovas manęs nelies.
- Jūs ir taip ginkluoti. Kam jums tie atimtieji ginklai? - pasidomėjo Šeimininkas.
- Mes nebeturime Pjautuvų. Palikome Deltoje.
Nialas pajuto Šeimininko nuostabą, kurion iškart įsimaišė įtarimo šešėlis.
- Kodėl palikote?
Vaikinas sąmoningai pasipriešino Vabalų Valdovo mėginimui prasiskverbti į jo protą; tai buvo dar vienas ženklas, kaip smarkiai pasikeitė jų tarpusavio santykiai.
- Todėl, kad jie buvo pernelyg pavojingi.
Stojo tyla. Galiausiai Šeimininkas pratarė:
- Jaučiu, kad nuo tada, kai paskutinį kartą stovėjai priešais mane, tu gerokai pasikeitei. Kalbi aiškiai, žinodamas ko nori. Aš ketinau nedelsiant ištremti tave iš miesto, o Bildo bei kitus savo tarnus nubausti. Bet dabar matau, kad šito nebereikia. - Vabalų Valdovas įdėmiai nužvelgė Nialą, bet jau nebebandė įsiskverbti į jo mintis. Paskui kalbėjo toliau: - Aš įvykdysiu tavo prašymą. Vienas iš mano valdinių palydės tave pas Vorų Valdovą ir perduos mano perspėjimą, kad tu esi ypatingoje mano globoje. Vorų Valdovas supras. Kada ketini išvykti?
- Norėčiau iškeliauti nedelsiant.
- Puiku.
Šeimininkas nedavė jokio pastebimo signalo, tačiau po minutėlės kambaryje pasirodė jaunas vabalas, beveik dar jauniklis. Nialas nesuprato žodžių, kuriais apsikeitė vabalai: jų kalba žmogaus ausiai atrodė beprasmė kaip sausų lapų šlamėjimas. Paskui jaunasis vabalas išropojo iš kambario. O Šeimininkas tarė:
- Pasakysiu tau dar kai ką. Vorų Valdovas žiaurus ir klastingas. Tačiau garbės sąvoka jam nesvetima. Davęs pažadą, jo laikysis. Jei tau pavyks taikiai susitarti dėl tolesnio mums tarnaujančių žmonių likimo, būsime tau dėkingi. Galbūt tau pavyks. Jaučiu, kad žinai kažkokią paslaptį.
Nialas nutylėjo. Jis išmoko taip tobulai valdyti savo mintis, kad protas atrodė tuštutėlis.
- O dabar eik. Tave lydės mano vyriausiasis patarėjas.
- Ačiū.
Nialas apsisuko ir išėjo iš menės. Ir tik leisdamasis nuožulnuma pagalvojo, kad reikėjo bent jau nusilenkti Šeimininkui ar kaip kitaip išreikšti pagarbą.

Lauke taip skaisčiai plieskė saulė, kad Nialui teko užsimerkti. Neryžtingai stoviniuodamas vietoje, vaikinas pajuto, kaip kažkas palytėjo jo petį. Priešais stūksojo vabalas, klausiamai spoksodamas į jį iš savo ūgio aukštumų. Vabalas sumosikavo priekinėmis letenomis, gestus palydėdamas čirpimu. Nialas atsakė mintimi:
- Aš nesuprantu tavo kalbos. Prašau, pamėgink kalbėti mintimis.
Vabalas įsispitrijo į vaikiną bereikšmėmis juodomis akimis ir vėl sumojavo letenėlėmis, šįkart lėčiau ir įtaigiau; matyt, padaras tiesiog nesugebėjo reikšti savo minčių žmonėms suprantama kalba. Nialas papurtė galvą ir mintimis pakartojo savo prašymą. Galiausiai vabalas paprasčiausiai pamojo vaikinui sekti iš paskos, ir jie drauge patraukė miesto aikštės pusėn.
Žmonių minia buvo jau išsiskirsčiusi; tik būrelis vaikų smalsiai stebėjo, kaip Ulikas ir Milas lanksto balionus. Rotušės laiptų apačioje laukė vežimaitis su keturiais vežėjais. Vabalas davė Nialui ženklą sėstis. Vos tik Nialas įsitaisė ant sėdynės, vežėjai ristele pajudėjo iš vietos.
- Ei, palaukite! - Iš rotušės mojuodamas rankomis išpuolė Doginsas ir nubildėjo laiptais žemyn. Vežėjai stabtelėjo.
- Kas nutiko?
Doginsas atrodė įsitempęs ir pavargęs. Vabalas pasisuko į jį ir kažką pasakė vabalų kalba. Doginsas išblyško kaip kreida.
- Jis sako, kad tu vyksti pas Vorų Valdovą.
- Teisingai, - patvirtino Nialas.
Sprogdintojo veidas apsiniaukė.
- Šeimininkas įsakė?
- Ne. Pats taip nusprendžiau.
- Kodėl? Gal tu proto netekai?
Čia įsikišo vabalas. Nialas sėdėjo vežimaityje ir žiūrėjo, kaip jiedu su Doginsu gestikuliuoja. Ūmai sprogdintojas pasisuko į vaikiną, priekaištingai linguodamas galva.
- Tai nieko nepakeis! - Matėsi, kaip sunkiai jam sekasi tvardytis. - Jis sako, kad vyksta drauge su tavimi pranešti Vorų Valdovui, kad tu esi globojamas Šeimininko. Bet tai nepadės. Tas galvažudys sykį jau bandė pasmaugti tave paties Šeimininko akivaizdoje.
Nialas raminamai patapšnojo bičiuliui per petį.
- Nesijaudink. Jei žūsiu, Šeimininkas prižadėjo gražinti jums Pjautuvus, kad galėtumėte atkeršyti už mane.
Doginsas netikėdamas išpūtė akis.
- Jis tau prižadėjo?
- Taip.
Sprogdintojas minutėlei susimąstė, paskui ir vėl papurtė galvą.
- Vis tiek tai beprotybė. Kodėl nori vykti vienas?
- Aš užviriau visą šitą košę. Dabar privalau pamėginti ją išsrėbti.
- Tada aš važiuoju su tavimi!
Doginsas jau kėlė koją į vežimaitį, bet Nialas sulaikė draugą, įrėmęs ranką jam į petį.
- Ne. Važiuosiu vienas.
Doginsas pažvelgė vaikinui į akis, tarsi mėgindamas įskaityti jo mintis. Pagaliau pratarė:
- Tikiuosi, tu supranti, ką darai.
- Manau, kad taip. - Nialas vylėsi, kad akys neišduos jo neryžtingumo. - Man jau metas. Šeimininkas tikriausiai atšauks Tarybos posėdį. Bet pasistenk ištraukti iš kalėjimo Hasturą ir Kosminą. Iki pasimatymo.
Nialas pasilenkė į priekį ir davė ženklą vežėjų vyresniajam. Vyrai truktelėjo vežimaitį iš vietos. Kai jie ristele išsuko į pagrindinę gatvę, vaikinas pamatė Doną, atbėgančią per veją ir kažką šaukiančią jam. Nialas nusprendė nebesustoti. Mintis, kad teks iš naujo aiškintis, stūmė jį į neviltį.
Vabalas žingsniavo šalia, ritmingai perstatinėdamas ilgas kojas. Matėsi, kad jis be jokių pastangų spėja paskui vežėjus. Po dešimties minučių miestas liko už nugarų, ir vežimaitis nudardėjo grįstu vieškeliu. Rytas buvo skaistus, malonus, pūtė lengvas vėjelis, ore tvyrojo artėjančio rudens kvapas. Medžių lapai buvo gelsvesni negu tada, kai Nialas paskutinį kartą pro čia keliavo. Kelią per mišką gaubė prietema, lygiagrečiai srovenantis upeliūkštis žaismingai žaižaravo; vandens čiurlenimas užliūliavo Nialą, padėjo nusiraminti ir šiek tiek prasklaidė dvejones.
Dar sykį persukęs mintyse savo pokalbį su Šeimininku, vaikinas nustebo ir suglumo: tiesiog neįtikėtina, kad jis drįso taip nepagarbiai kreiptis į Vabalų Valdovą. Pabandęs prisiminti, kokia tuo metu buvo jo dvasinė būsena, Nialas suprato: jo žodžiai rėmėsi giliu įsitikinimu savo teisumu. Bet kuo rėmėsi tas įsitikinimas? Kuo ilgiau vaikinas galvojo apie tai, tuo smarkiau jį kankino abejonės.
Viena aišku: nepaisant galios ir išminties, vabalams neužteko įžvalgumo suvokti žmogaus veržimąsi į laisvę. Jie nebuvo tokie žiaurūs kaip vorai, tačiau su savo tarnais žmonėmis elgėsi kaip su mažais vaikais. Jiems tiesiog neatėjo į galvą mintis, kad žmogui gali nepatikti būti tarnu, nesvarbu, kaip kilniai su juo elgtumeisi. Patys to nesuvokdami, vabalai brandino maišto sėklą...
Iki vorų miesto priemiesčių liko dar maždaug mylia kelio. Abipus plento driekėsi įdirbti laukai bei daržai; viename iš laukų keliolika vyrų kaupė bulves, stebimi prižiūrėtojos moters. Vaizdelis, užlietas sodrios rudeniškos saulės šviesos, atrodė toks idiliškas. Ir Nialas nejučia susimąstė apie žmogiškosios prigimties paradoksalumą: siekdami laisvės, žmonės tuo pačiu siekia ir jaukumo bei saugumo, tačiau šie du pagrindiniai siekiai yra visiškai nesuderinami. Pastaroji mintis sutrikdė vaikiną ir netgi nugąsdino.
O paskui vežėjai užtraukė vežimaitį į kalvą, kuri žymėjo išorinę vorų miesto ribą. Žvelgdamas nuo kalvos žemyn į tą bekraštę žmonių būstų sangrūdą, Nialas dar sykį išgyveno baimingos pagarbos jausmą. Sunku buvo patikėti, kad kadaise šiame didžiuliame mieste gyveno šimtai tūkstančių žmonių, kurie buvo patys sau šeimininkai, netarnavo nei vorams, nei vabalams. Vežimaitis lengvai riedėjo į pakalnę, vežėjai bėgo žvalia ristele. Tušti voratinkliai virš jų galvų virpėjo šiltame vėjyje. Įdardėjęs į pagrindinį miesto prospektą, nuo kur trumpam atsivėrė tolimas upės vaizdas, Nialas pamėgino suskaičiuoti, kiek laiko praėjo nuo tos dienos, kai jis pirmąsyk įvažiavo į vorų miestą. Vakar tokiu metu būrys klampojo per Deltos pelkes; užvakar jiedu su Doginsu grįžo nuo didžiosios upės krantų; dieną prieš tai... Baigęs skaičiuoti, Nialas net apstulbo: pasirodo, nuo tos įsimintinos dienos, kai jis su šeima išsilaipino uoste, praėjo vos dvi savaitės. O dar prieš tris dienas iki atvykimo čionai Nialo tėvas tebebuvo gyvas, ir jie visi tebegyveno dykumoje, požeminėje oloje. Tiesiog neįtikėtina: per septyniolika dienų jis išgyveno tiek įvykių, kiek daugelis žmonių nepatiria ir per visą gyvenimą.
Tą akimirką, kai vežėjai įsuko į vergų rajoną, Nialas netikėtai suvokė atsakymą į seniai jį kankinantį klausimą. Tai štai kodėl laisvės žmonėms reikia labiau negu saugios ir jaukios buities: laisvė reiškia turtingesnę patirtį, o patirtis, savo ruožtu, leidžia atrasti savyje daugiau galimybių. Nesukaupę pakankamo patirties bagažo, žmonės nesuvoks savo vidinių jėgų. Štai kodėl žmogus nepakenčia nelaisvės: nes nelaisvė reiškia dvasios sąstingį...
Pažįstami vergų rajono kvapai, nuplyšę skarmalai, išdžiaustyti ant virvių, žiurkės, gatvėse šniukštinėjančios maisto, netikėtai sukėlė stiprų nostalgijos jausmą. Nialas ir vėl prisiminė, kad nuo tada, kai pirmąsyk išvydo šias purvinas gatves, praėjo mažiau kaip dvi savaitės. Tiesiog neįtikėtina, kokie stulbinantys pokyčiai įvyko jo paties sąmonėje per tokį trumpą laikotarpį.
Vežimaitis artėjo prie tilto per upę. Anapus jo prospekto gale stūksojo Baltasis bokštas, dar toliau juodavo Vorų Valdovo rūmai. Nialas su niūriu pasitenkinimu pagyrė save už tai, kad nevalingą nerimo tvyksnį sugebėjo užgniaužti anksčiau, nei tas pasiekė nervų sistemą. O po akimirkos pastebėjo vežimaitį, stovintį vidury kelio kitoje tilto pusėje. Ienas laikė du lyg stygos įsitempę vežėjai; raudonai apsirengusios figūros vežimaičio viduje neįmanoma buvo neatpažinti. Nialui priartėjus, Merlju pamojavo jam ir nušoko ant žemės. Nialo vežėjai stabtelėjo ir pagarbiai nulenkė galvas. Lydima beaistrių dviejų vilkinių vorų žvilgsnių, princesė priėjo prie Nialo vežimaičio, įsakmiu rankos krustelėjimu liepė vaikinui pasislinkti ir įsitaisė šalia jo. Tada pasilenkė į priekį ir kepštelėjo per petį artimiausiajam vežėjui.
- Pirmyn, bet palengva. - Ji visiškai nekreipė dėmesio į vabalą, kurio išsprogusiose akyse atsispindėjo nuostaba.
- Kaip sužinojai, kad atvykstu? - pasidomėjo Nialas.
- Mes, moterys, turime savo paslapčių. - Merlju apdovanojo jį žavinga šypsena. - Vadinasi, nusprendei priimti mano pasiūlymą? - Ji tarytum toliau tęsė pertrauktą dalykinę diskusiją.
- Turi omenyje pasiūlymą vesti tave?
- Ne, kvailuti! - Mergina nuraudo ir pašnairavo į vežėjus vildamasi, kad jie nieko nenugirdo. - Kalbu apie susitarimą su Vorų Valdovu.
Nialas papurtė galvą.
- Manau, kad ne.
Merlju iš nuostabos išplėtė akis.
- Tai ko... - Ji susigriebė ir pritildė balsą: - Tai kam atvažiavai?
- Mėginsiu derėtis su Voru Valdovu.
- Kokia kvailystė!
Stengdamasi kalbėti pakuždomis, Merlju net išraudo, akys skaisčiai sužvilgo. Plonytis raudonas suknelės šilkas plevėsavo vėjyje, atidengdamas jos lieknas įdegusias kojas. Viena Nialo dalis svaigdama iš susižavėjimo atsiliepė į merginos grožį; kita dalis stebėjo Merlju su ramia pašaipa. Žvelgiant jausmų akimis, ji buvo pašėlusiai gundanti. Užtat antruoju regėjimu Nialas matė priešais save tik išlepintą mergiūkštę, įpratusią gauti viską, ko įsigeidžia, o dabar pasiryžusią pasisavinti ir patį Nialą. Netgi šią suknią ji užsivilko tik dėl Nialo: žinojo, kad ryškioje saulės šviesoje plona medžiaga tampa bemaž perregima ir kad nė vienas vyras neatsilaikys prieš jos apnuogintas grožybes. Įdomu buvo tai, kad Merlju tarytum skleidė kažkokią jaudinančią jėgą, kuri vertė jo širdį plakti greičiau. Bet nors juslinė Nialo esybės dalis svaigo, kaitinama geismo, kita dalis žvelgė į merginą abejingai, beveik ciniškai. Pastarasis griežtas stebėtojas, žvelgiantis antrojo regėjimo akimis, matė joje žavingą, bet užgaidų, užsispyrusį vaiką ir žinojo: bet koks ilgalaikis emocinis ryšys su šia mergina baigsis tragiškai.
Merlju pasilenkė ir šūktelėjo vežėjams:
- Vežkite į mano rūmus!
Nialas papurtė galvą.
- Ne. Turiu susitikti su Vorų Valdovu.
- Žinau, - irzliai sušnypštė mergina. - Bet iš pradžių pasišnekėsi su manimi.
- Apgailestauju, bet privalau susitikti su Vorų Valdovu. - Nialas žinojo, kad dabar ji mes į ataką visą savo įtikinėjimo meną, ir anaiptol nesidžiaugė mintimi, kad teks tą ataką atremti.
- Gerai. - Merlju nesiginčydama nusileido, ir Nialas, nesitikėjęs iš jos tokio nuolankumo, vos nepasidavė. - Bet iš pradžių išklausyk mane. - Princesė paglostė vaikino ranką liaunais piršteliais, žvelgdama jam tiesiai į akis. Iš jos lūpų sklido saldus kvapas. - Ar žinai, kad Vorų Valdovas jau susitarė su vabalais?
Nialas nustebo.
- Ne, nežinau.
- Jie sudarė sutartį tuoj po to, kai jūs pasprukote. Beje, jums nereikėjo šito daryti. Vabalai tiesiog įsiuto, o siutinti juos, tuo pat metu mėginant patraukti į savo pusę, buvo tiesiog kvaila.
- Tai dėl ko jie visgi susitarė? - kantriai paklausė Nialas.
- Vabalai pripažino, kad suteikė savo tarnams per daug laisvės, ir tik dėl tos priežasties tarnai tapo nedėkingi ir nepaklusnūs. Jie sutiko atimti iš savo žmonių tuos siaubingus ginklus ir prisiekė niekada, jokiomis aplinkybėmis, neatiduoti jų atgal.
- Iš kur tu visa tai žinai? - pasidomėjo Nialas.
- Aš žinau viską, kas dedasi aplinkui, - išdidžiai atšovė Merlju.
- O kas bus, - paklausė vaikinas, - jei tarnai nuspręs, kad daugiau nebenori būti tarnais?
Princesė gūžtelėjo pečiais.
- Kvailystė. - Buvo akivaizdu, kad pati idėja jai atrodo absurdiška:
- Kodėl?
- Jau kam kam, bet tau, manyčiau, šito nereikia aiškinti?
Vežimaitis jau pasiekė aikštės pakraštį; priešingoje aikštės pusėje stovėjo Baltasis bokštas ir Vorų Valdovo rūmai. Nuo bokšto kilo juodų laužo dūmų stulpas; aplink laužą spietėsi minia vergų ir kažką svaidė į liepsnas. Kiti vergai stūmė per veją karučius. Jų darbą iš tolo stebėjo būrys prižiūrėtojų bei tarnų.
- Ką jie degina? - pasidomėjo Nialas.
- Šiaip, kažkokias knygas. - Merlju niekinamai mostelėjo į minios pusę. - Tu tik pažvelk į juos. Ką visi tie žmogeliai veiktų, nebūdami tarnais? Jie patenkinti savo gyvenimu. Netgi Masigas ir kiti diriečiai jau apsiprato, jaučiasi visiškai laimingi. Esu tikra, apsipras ir tavo šeima.
- Aš nenoriu būti tarnas, - pabrėžė Nialas.
- Tu ir neprivalai! - Merlju iki skausmo sugniaužė vaikino ranką. - Tu toks kaip aš. Mudu gimę valdyti. - Ji prigludo lūpomis beveik prie pat Nialo veido ir sukuždėjo: - Todėl ir esame puiki pora. - Bet prisiminusi, kad jie juk viešoje vietoje, princesė skubiai atšlijo ir vėl spūstelėjo vaikinui ranką. - Pagalvok blaiviai.
- Jei tu kalbi tiesą, tai man, atrodo, tiesiog nelieka kitos išeities.
- Taip ir yra. - Merlju šyptelėjo Nialui. - Ir niekas nedrįs tavęs kaltinti.
- Kodėl jie degina knygas? - paklausė Nialas.
Mergina abejingai gūžtelėjo.
- Eilinė Vorų Valdovo užgaida. Jis staiga atsikvošėjo, kad šiame mieste pilna knygų, išlikusių senuose namuose.
- Bet juk jo tarnai nemoka skaityti.
- Aišku, nemoka. Bet jiems gali kilti pagunda išmokti. Vežėjams teko stabtelėti ir praleisti vežimą, prikrautą knygų; visos jos buvo įrištos į mėlynus odinius viršelius su auksiniais įspaudais - matyt, rastos kažkokioje bibliotekoje.
- Vabalai prižadėjo tą patį padaryti savo Dundulynėje, - kalbėjo toliau Merlju. - Jų tarnai karta po kartos laužė įstatymą. Dabar juos privers atiduoti slepiamas knygas. Mano manymu, tai jiems bus tik į naudą.
- Kodėl?
- Liaukis manęs klausinėjęs! Argi neaišku? Taikos sutartyje nurodyta, kad žmonėms draudžiama skaityti knygas. O vabalai šitiek metų pro pirštus žiūrėjo, kaip jų tarnai laužo sutartį. Dabar jie sutiko padaryti savivalei galą. Ir teisingai, mano manymu.
- Kodėl?
- Todėl, kad raštingumas neduos tarnams jokios naudos, - kantriai paaiškino Merlju.- Štai tu, pavyzdžiui, nemoki skaityti, ir tau nuo to nei šilta, nei šalta, teisingai?
- Aš moku skaityti.
- Moki? - Merginos akys išdavė sutrikimą ir netgi nerimą. - Na, tai nesvarbu, bent jau kol vorai nesuuos.
- Štai todėl aš ir nenoriu būti tarnas, - pareiškė Nialas. - Noriu galvoti pats už save.
- Taip, suprantu. - Merlju žvilgsnis nuklydo į šalį; matėsi, kad ji mąsto apie kažką kitą. - Abejoju, ar vorams iš tiesų taip jau labai rūpi, raštingi jų tarnai ar ne. Na, bet, šiaip ar taip, kai jie baigs deginti, mieste nebeliks nė vienos knygos.
Tuo tarpu vežimaitis privažiavo prie Vorų Valdovo rūmų ir sustojo. Po portiku sargyboje stovėjo du vilkiniai vorai. Merlju tik dabar atsitokėjo, kur esanti. Ji palinko į priekį ir piktai sudavė per petį vienam iš vežėjų.
- Aš juk liepiau vežti į mano rūmus!
- Ne, - paprieštaravo Nialas. - Iš pradžių turiu susitikti su Vorų Valdovu.
- Vis tiek jie privalėjo daryti tai, ką aš liepiau! - Merlju nuožmiai dėbtelėjo į vežėjus. Nialas nuliūdo, vėl įžvelgęs joje tik kaprizingą vaiką.
Vabalas bombardyras nuskubėjo prie paradinių durų. Ūmai durys pačios atsilapojo, ir laiptų viršuje išdygo juodas voras žudikas. Jis buvo žemas ir kresnas, kreivos kojos atrodė nepaprastai stiprios. Voras įsistebeilijo į Nialą, ir vaikiną persmelkė nedviprasmiška pavojaus nuojauta.
Merlju sukuždėjo jam į ausį:
- Tai Skorbas, sargybos viršininkas.
Priešiškumas, kurį spinduliavo voras, tiesiog dusino. Nialui be galo magėjo pasinaudoti minčių veidrodžiu ir išreikšti savo panieką, bet jis iškart atmetė neprotingą idėją: kuriam galui dar labiau siutinti tą vorą.
Vorų sargybos viršininkas persimetė keliomis frazėmis su vabalu bombardyru; tada vabalas atsigręžė ir pamojo Nialui sekti iš paskos. Vos tik vaikinas iškėlė koją iš vežimaičio, iš rūmų išniro dar trys vorai ir apsupo jį. Nialui toks atsargumas pasirodė beprasmis: jis juk neketino bėgti. Paskui jis suprato: vorai siekia priversti Nialą jaustis belaisviu, duoda suprasti, kad jam labai pasiseks, jei pavyks išeiti iš čia gyvam. Priešiškos valios spaudimas tiesiog lenkė jį prie žemės.
Merlju taip pat išlipo iš vežimaičio. Vorai sargybiniai bandė pastoti jai kelią, bet mergina ryžtingai žengė Nialui iš šono.
- Tu negali eiti su manimi, - tarė Nialas.
- Aš galiu eiti, kur tik noriu. Aš princesė. - Ir ji išdidžiai nužvelgė artimiausią vorą sargybinį.
Tas, suprantama, įsiuto: kažkokia dvikojė drįsta jam priešgyniauti! Tačiau baimindamasis viršininko, sargybinis prisivertė susitvardyti. Nialas, kuris voro jausmus skaitė lyg iš delno ir pats nuogąstavo, kad gali nesusivaldyti, jei kerėplos užkabins Merlju, paėmė merginą už rankos.
- Prašau, važiuok pas save. Privalau vienas sutvarkyti šitą reikalą.
Užsispyrėlė tvirtai sučiaupė lūpas.
- Išvažiuosiu, kai norėsiu.
Vienas iš vorų letena bakstelėjo Nialui į petį, ragindamas paskubėti. Nialas ir Merlju drauge žengė pro duris į tamsų vestibiulį - dideliam vorų sargybinių nepasitenkinimui. Sargybos viršininkas stovėjo nuošalėje ir mąsliai stebėjo jaunuolius. Nialas instinktyviai jautė, kad šis padaras pavojingesnis už kitus. Aklas, nuožmus jo priešiškumas siutino vaikiną, bet jis suprato privaląs tvardyti savo jausmus.
Vabalas bombardyras taip pat jautėsi nesmagiai, jo pasitikėjimas savimi greitai tirpo. Diplomatinis etiketas reikalavo, kad su pasiuntiniu būtų elgiamasi pagarbiai ir mandagiai; o vorai nedviprasmiškai leido suprasti, kad laiko vabalą neprašytu įsibrovėliu. Tai, savo ruožtu, buvo nepagarbos Šeimininkui ženklas. Antra vertus, vorai tos nepagarbos akivaizdžiai nedemonstravo, ir dabar vabalas niekaip negalėjo apsispręsti: ar jam derėtų išsakyti savo nepasitenkinimą tokiu vorų elgesiu, ar taktiškai nutylėti. Pajutęs jo sutrikimą, Nialas ir vėl vos suvaldė užplūdusią neapykantos vorams bangą.
Jis tikėjosi, kad sargyba palydės juos laiptais aukštyn. Tačiau trys atvykėliai buvo palikti laukti vestibiulyje, tamsiausiame kampe. Sargybiniai stovėjo čia pat, apsupę trijulę iš visų pusių; nuo jų sklido specifinis rūgštus kvapas, nuo kurio Nialą jau pradėjo pykinti. Šiaip jau iš pažiūros vorai žudikai atrodė ne tokie pavojingi kaip vilkiniai vorai, tačiau juos gaubė grėsminga smurto aura.
Merlju kantrybė baigė išsekti. Kasdien bendraudama su vorais, princesė įgavo įžūlumo. Štai ir dabar ji valdingai prasispraudė pro sargybinius ir kreipėsi į jų viršininką:
- Kodėl mus verčia laukti?
Voras ir toliau spoksojo į ją apsimesdamas, kad nesuprato merginos klausimo; matyt, tokiu būdu norėjo išreikšti savo panieką. Merlju paraudo iš pykčio ir grįžo pas Nialą.
- Aš skųsiuos Vorų Valdovui. Šitie kerėplos neturi teisės elgtis su mumis kaip su tarnais.
- Niekam nepatinka, kai su juo elgiamasi kaip su tarnu, - ramiai atsakė Nialas.
Durys prasivėrė, ir vidun įžengė dar vienas voras. Nialo akys jau įprato prie patamsio, ir jis įžiūrėjo, kad tai labai senas voras: ilgos plonos kojos vargiai benulaikė sunkų kūną. Merlju susidomėjusi išplėtė akis. Kai voras užkopė laiptais ir dingo koridoriuje už posūkio, ji sušnibždėjo Nialui į ausį:
- Tai Dravigas, Vorų Valdovo vyriausiasis patarėjas. Tikriausiai jie laiko tave ypač svarbiu asmeniu.
Vaikinas pašaipiai šyptelėjo, staiga supratęs, kokį įspūdį padarė princesei Dravigo atvykimas į susitikimą su juo, Nialu.
Sargybos viršininkas davė ženklą sargybiniams; artimiausias iš jų stumtelėjo Nialą į nugarą, ragindamas pajudėti; Nialas iš netikėtumo kluptelėjo. Įniršusi Merlju atsigręžė į vorą.
- Tik pamėgink paliesti mane!
Ir tik paskui pamatė, kad sargybos viršininkas atsistojo priešais ją, užtverdamas jai kelią. Princesė tūžmingai įsispitrijo vorui į akis.
- Aš einu su juo!
Merlju pabandė žengti pirmyn, bet atsirėmė į nematomą barjerą: sargybos viršininkas tiesiog sukaustė užsispyrėlės judesius, neleisdamas jai praeiti. Merginos akys sužibo pykčiu. Tada Nialas švelniai suėmė ją už rankos.
- Prašau, palauk manęs čia. Turiu eiti vienas.
Merlju šiaip taip susivaldė.
- Gerai.
Ji dėbtelėjo į vorą, apsisuko ir išėjo pro pusiau praviras duris. Nialas lengviau atsikvėpė. Nujautė, kad turės pakankamai rūpesčių ir be nuogąstavimo dėl impulsyvaus princesės elgesio.
Būrelis ėmė kopti laiptais. Kai Nialas buvo čia paskutinį kartą, rūmuose kunkuliavo veikla; jis netgi prisiminė, kaip kažkoks rikiuotės viršininkas valios impulsais šūkčiojo komandas vilkiniams vorams. Dabar pastate tvyrojo keista tyla. Vaikinas užsimerkė, pasistengė atsipalaiduoti. Ir iškart suprato, kodėl taip tylu: miestas gedėjo šimtų žuvusių vorų ir dar daugelio tų, kurie šiuo metu merdėjo nuo mirtinų nudegimų. Ir kas galėjo pagalvoti, kad vorai gedi vienas kito kaip žmonės? Akimirkai Nialą užliejo užuojautos banga. Tik staiga vaikinas kluptelėjo, ir voras sargybinis piktai kumštelėjo jį į sprandą. Užuojauta kaipmat išgaravo, išstumta pasišlykštėjimo; tik dabar pasišlykštėjimas buvo nebe toks stiprus.
Nialui ir jo palydovams pasukus link juodai apmuštų durų, tos pačios atsilapojo, atsiverdamos į tamsią menę, nukabinėtą voratinkliais. Vaikinas priminė sau, kad jis atvyko čionai kaip pasiuntinys, o ne kaip belaisvis, bet vis tiek sunkiai suvaldė paniką, staiga sugniaužusią širdį. Dabar trys sargybiniai pagaliau atsitraukė, praleisdami Nialą vieną. Sargybos viršininkas žengė pro duris pirmas, vabalas bombardyras paskutinis. Sekundei stabtelėjęs, voras atsitraukė per kelias pėdas į šalį ir ten sustingo. Nialas ir vabalas bombardyras stovėjo vienas šalia kito, žvelgdami į tamsą priešais. Vaikinas mėgino prasiskverbti pro šešėlius savo antruoju regėjimu, tačiau žvilgsnį sulaikė lyg ir kokia užuolaida.
O paskui Nialo galvoje prabilo pažįstamas tylus balsas, pašaipiai taręs:
- Dabar tu gali mane girdėti.
- Taip, - vaikinas perdavė atsakymą mintimis, kreipdamasis į nematomą būtybę tamsoje.
Akimirkai stojo tyla. Paskui balsas tyliai paklausė:
- Ir dabar tu supranti mane?
- Taip, suprantu, - atsakė Nialas vidiniu balsu - ramiai, aiškiai; ir pajuto, kaip nustebo Vorų Valdovas.
Vorų Valdovas kreipėsi į sargybos viršininką:
- Jam kažkas kabo ant kaklo. Nuimk.
Nialas anaiptol netroško pajusti, kaip voro letenos grabalioja jam apie kaklą. Todėl pats kyštelėjo ranką už tunikos, nusisegė grandinėlę ir padavė medalioną sargybos viršininkui, nors ir kaip skaudu buvo netekti savo brangenybės.
Tada prakalbo vabalas pasiuntinys:
- Ar galiu perduoti man patikėtą pranešimą?
Vorų Valdovas atsiuntė impulsą, reiškiantį sutikimą. Vabalas pareiškė:
- Šeimininkas įgaliojo mane perduoti tau, kad šis žmogus yra ypatingoje jo globoje. Šeimininkas tiki, jog tu elgsies su juo pagarbiai.
Vorų Valdovo atsakymas, perteiktas jam neįprastomis vabalų bombardyrų vibracijomis, nuskambėjo lyg tūžmingas mikčiojimas:
- Šis žmogus nužudė šimtus mano pavaldinių. Jis užsitarnavo tūkstantį mirčių. Aš manau, kad mano teisės į jį didesnės negu tavojo Šeimininko. - Voratinklis suvirpėjo lyg purtomas didžiulio kūno.
- Gal ir taip, bet...
- Tu perdavei pranešimą. Dabar eik sau.
Įsakymo tonas buvo toks grėsmingas, kad Nialo nugara perbėgo šiurpulys. Vaikinas tikėjosi pamatyti, kaip pasiuntinys paliks menę; kas gi išdrįs pasipriešinti Vorų Valdovo valiai? Tačiau, Nialo nuostabai, vabalas nepajudėjo iš vietos.
- Kaip šio žmogaus palydovas, reikalauju, kad man būtų leista pasilikti.
Vabalas kalbėjo ramiai, netgi nuolankiai, tačiau jo žodžiuose slypėjo nepalenkiamas ryžtas. Dabar Nialas suprato, kodėl vorai taip ilgai kariavo su vabalais bombardyrais ir kodėl galų gale buvo priversti sudaryti taiką.
Sargybos viršininkas žengė žingsnį į priekį, tarsi pasiruošęs prievarta išvesti pasiuntinį iš salės. Begarsis Vorų Valdovo įsakymas privertė jį grįžti į savo vietą. Vorų Valdovas vėl prakalbo, dabar jau ramiau ir įtaigiau:
- Aš prašau tavęs pasišalinti. Tavo dalyvavimas nebūtinas.
Vabalas atsakė aiškiu balsu:
- Tavo įžūlumas verčia mane kalbėti atvirai. Šeimininkas įgaliojo mane perduoti, kad jei nužudysi šį žmogų, jis bus priverstas grąžinti pagrobtuosius ginklus savo tarnams žmonėms ir leisti jiems atkeršyti už šio žmogaus mirtį. O tai reikš daugelio tavo gentainių mirtį.
Dar jam nebaigus kalbėti, kambarį užplūdo šaltas slegiantis įtūžis, ūmus ir nežabotas lyg audra jūroje; Nialas instinktyviai susigūžė, pasiruošdamas atremti smūgį. Bet dirstelėjęs į vabalų pasiuntinį, su nuostaba išvydo, kad tas kuo ramiausiai toliau spokso į tamsą tarp voratinklių, niekaip nereaguodamas į priešišką jėgą. Vaikiną nejučia apėmė susižavėjimas, padėjęs užgniaužti savo paties išgąstį.
Vorų Valdovas, atrodo, taip pat suprato, kad įniršiu išduoda savo nesugebėjimą tvardytis. Kai jis vėl prabilo, balsas nuskambėjo neįtikėtinai ramiai:
- Aš neketinu žudyti šio dvikojo. Mirtis būtų jam per maža bausmė. O dabar prašyčiau palikti mane vieną su juo.
Vabalas ir dabar nenusileido:
- Atsiprašau, bet turiu pasilikti.
Sargybos viršininkas vėl grėsmingai žingtelėjo į priekį; ir vėl jį sulaikė begarsė komanda. Trumpam stojo tyla, kurią nutraukė Vorų Valdovas:
- Gerai, pasilik. Bet kadangi esi mano valdose, turi paklusti mano sąlygoms. Privalai prižadėti, kad tylėsi. Ar sutinki?
- Sutinku.
- Puiku. Jei sulaužysi žodį, sulaužysi ir mūsų susitarimą ir už tai užmokėsi belaisvio gyvybe.
- Ne, su tuo negaliu sutikti, - paprieštaravo vabalas pasiuntinys.
- Man nesvarbu, gali ar negali. Privalai tylėti.
Nialą apėmė baugus jausmas, kad Vorų Valdovo kantrybė tuoj trūks. O paskui jo krūtinėje vėl prakalbo tylus balsas:
- Taigi esu priverstas išsaugoti tau gyvybę. Bet už tokį nusikaltimą, kokį tu įvykdei, negalima nenubausti. Todėl aš nusprendžiau taip: tu taip pat turi patirti netekties skausmą. Tavo artimieji mirs vietoj tavęs.
Nialas nieko nepasakė, bet širdis tarsi suakmenėjo.
O Vorų Valdovas kreipėsi į pasiuntinį:
- Ar sutinki, kad neturi teisės prieštarauti tam, kaip aš pasielgsiu su kitais savo belaisviais?
Pasiuntinys minutėlę tylėjo; paskui gestu vis dėlto išreiškė pritarimą.
Per tą laiką Nialas spėjo apgalvoti savo atsakymą Vorų Valdovui.
- Tu nori, kad bendradarbiaučiau su tavimi, - tarė jis. - Bet jei mano šeimai kas nors nutiks, joks bendradarbiavimas bus neįmanomas.
- Nėra nieko neįmanomo. - Balsas nuskambėjo ramiai, bet visgi su žiaurumo gaidele. - Tuoj aš tau įrodysiu. Tu nusilenksi man iki pat žemės ir pripažinsi mane savo valdovu.
Nialas stovėjo ir laukė. Jis tikrai neketino lenktis Vorų Valdovui; vien mintis apie tai pripildė jį tūžmingos paniekos. Bet paskui, neapsakomam Nialo siaubui, Vorų Valdovo valia ėmė skverbtis į jo kūną. Vaikinas bandė priešintis, bet veltui. Priešiška valia tarsi gigantiška gyvatė žiedais apsivijo aplink jį ir taip suspaudė galinguose gniaužtuose, kad Nialas ėmė dusti. Jis negalėjo nė krustelėti. Kūnas sustingo, tarsi įšaldytas ledo luite. Nenugalima valia paralyžiavo netgi akių raumenis, todėl vaikinas negalėjo net dirstelėti į greta stovintį vabalą. Nė vienas nervas, nė vienas raumuo nebepakluso Nialo valiai.
Ūmai jis pajuto, kaip jo keliai linksta, kaip klaupiasi ant grindų. Galva pati nuolankiai nusviro ant krūtinės. Rankos išsitiesė į priekį, ir kakta palietė grindis. Tada lūpos pačios sukrutėjo, ir Nialas išgirdo savo balsą sakant:
- Tu esi mano valdovas, o visagali.
- Gerai, - atsiliepė balsas. - O dabar atsistok ir paprašyk vabalų pasiuntinį pasišalinti.
Tarsi pirštininė lėlė, pavaldi rankai, tūnančiai joje, Nialo kūnas paklusniai atsistojo, pasisuko į vabalą, ir lūpos pratarė:
- Prašau palikti mane akis į akį su Mirties Valdovu.
Vaikinas juto, kaip pasiuntinio sąmonės čiuptuvai mėgina prasiskverbti į jo protą; bet vabalui nepavyko įsijungti į Nialo minčių bangas. Žvelgdamas į jo juodas akis, Nialas suvokė negalįs pakeisti netgi savo akių išraiškos.
- Labai apgailestauju, - atsakė vabalas, - bet, palikdamas tave čia vieną, pažeisčiau savo Šeimininko nurodymą.
Nialas pasiuntė vabalui dėkingumo impulsą ir iškart kiek lengviau atsikvėpė: vabalas gavo pranešimą. Apie tai bylojo nežymus ūselių virptelėjimas. Žinojimas, kad jis visgi sugebėjo perduoti žinią savo pagalbininkui, padėjo vaikinui išsivaduoti iš sąmonę stingdančio bejėgiškumo jausmo. Bet kai jis pamėgino pasiųsti dar vieną impulsą, Vorų Valdovo valia lediniais gniaužtais suspaudė Nialo smegenis, tokiu būdu užšaldydama net ir mentalinius impulsus.
Tada Vorų Valdovo balsas tarė:
- O dabar sakyk, ko čionai atėjai.
Nialas išgirdo savo balsą atsakant:
- Šeimininkas prašė mane perduoti, kad jis trokšta atkurti taiką tarp savųjų ir tavųjų pavaldinių. Aš pasiruošęs padaryti viską, kas mano valioje, kad grįžtų taika.
- Net jeigu tam reikės prisiekti man tarnystę?
- Taip.
- Gerai. Tada klaupkis ir sakyk: nuo šios akimirkos aš esu Mirties Valdovo tarnas ir prisiekiu vykdyti visus jo įsakymus.
Nialas sukaupė visas jėgas ir pamėgino išsivaduoti iš plieninių gniaužtų, veržiančių jo kūną bei smegenis. Vienai sekundei tai jam pavyko: akyse žybtelėjo maišto ugnelė, lūpos liko sučiauptos. Bet paskui priešo valia taip spūstelėjo jį, kad vaikinui nebeužteko jėgų priešintis. Jis išgirdo savo balsą sakant:
- Nuo šios akimirkos aš esu Mirties Valdovo tarnas ir prisiekiu vykdyti visus jo įsakymus.
Tačiau net tariant šiuos žodžius Nialo protas nesiliovė maištavęs. Žinojimas, kad visagalė Vorų Valdovo valia vis dėlto nesugebėjo palaužti ir pavergti jo valios, pripildė širdį triumfo jausmo. Sprendžiant iš stiprėjančio spaudimo, priešas vis labiau niršo. Vorų Valdovą galėjo patenkinti tik visiškas pasidavimas. Jis troško palaužti Nialo valią, priversti jį gūžtis iš baimės ir maldauti pasigailėjimo. Tačiau Nialas žinojo: nors jo kūnas atrodo bejėgis, tačiau valia nepavaldi Vorų Valdovui.
Vabalas pasiuntinys pastebimai sutriko. Jis tik pusiau patikėjo Nialo pasidavimu, mat įtarė, kad šis žmogus dėl kažkokių savo tikslų tik apsimeta paklustas Vorų Valdovo valiai. Bet svarbiausia, pasiuntinys buvo tvirtai pasiryžęs neišeiti iš šios menės be Nialo. Už tai vaikinas jautėsi jam be galo dėkingas.
- Gerai, - pratarė Vorų Valdovas. - Aš priimu tavo ištikimybės priesaiką. Dabar turėsi išlaikyti pirmąjį išbandymą. Pasakysi savo artimiesiems, jog visi jie mirs, kad išpirktų tavo nusikaltimą mano pavaldiniams. - Jis kreipėsi į sargybos viršininką. - Įvesk belaisvius.
- Šito jau per daug! - piktai tarstelėjo vabalas pasiuntinys.
- Tu sulaužei pažadą tylėti! - pareiškė Vorų Valdovas.
Kambarys staiga priplūdo slegiančios grėsmės. Nialas negalėjo pasukti galvos, tačiau jautė: šįkart vabalas nusprendė nebesipriešinti.
Sargybos viršininkas priėjo prie durų. Nialas išgirdo, kaip jos atsidarė, išgirdo įeinančiųjų žingsnius. Pirmasis pro jį praėjo Veigas. Iš pradžių Nialas net nepažino brolio: Veigo veidą lyg gobtuvas dengė kailinė kepurė, rankos buvo surištos už nugaros. Iš paskos žengė Sairisė, abipus jos - Runa ir Mara. Visų trijų veidus slėpė tokie pat kailiniai gobtuvai, rankos taip pat buvo surištos už nugarų viena ilga virve. Sargybos viršininkas įsakė belaisviams sustoti, ir tie liko pasyviai stovėti, pasisukę į tamsoje skendintį voratinklį. Nialas pagalvojo, kad jie kažkokie apduję, tarsi narkotikais apsvaiginti. Paskui sargybos viršininkas liepė jiems apsigręžti. Belaisviai paklusniai įvykdė įsakymą, ir vaikinas išvydo, kad gobtuvai - tai kaukės, dengiančios veidus, su skylėmis akims ir plačia išpjova burnai. Pro išpjovas matėsi, kad visiems keturiems užkimštos burnos. Išvydus šias kraupias kaukes ir bereikšmes artimųjų akis, spoksančias pro iškirptas skyles, Nialą apėmė nepaaiškinamas siaubas. Jis netgi apsidžiaugė, kad lediniai priešo gniaužtai taip negailestingai spaudžia: spaudimas neleido prasiveržti nevilčiai. Tik dabar Nialas susiprotėjo, kad Mirties Valdovas sumanė kažkokią neįsivaizduojamą žiaurenybę.
Tačiau nepaisant įtūžio ir širdgėlos, dalis Nialo sielos liko visiškai rami; šito jis išmoko per pastarąsias kelias savaites. Įsmeigęs akis į voratinklį, vaikinas įsivaizdavo, kad minčių veidrodis tebekaba jam ant kaklo; tada įsivaizdavo, kaip kiša ranką už tunikos ir apsuka medalioną. Sukilęs pyktis pažadino valią, ir Nialas vėl pajuto, kaip sąmonę užliejo ramybė ir galia. Bejėgiškas gailestis išgaravo, jį pakeitė nežabotas ryžtas. Vaikinas pasijuto tarsi pabudęs iš gilaus sapno. Jis net krūptelėjo mintyse, staiga suvokęs, kad juk buvo jau bepasiduodąs. Pasiduoti būtų didžiausia kvailystė. Valia - vienintelė jo jėga, kurios priešas neįstengs nei palaužti, nei užvaldyti.
Nialo kūnas liko Mirties Valdovo valios gniaužtuose; tačiau akys žvelgė pro motiną į tamsą tarp voratinklių. Jis jautė, kaip priešas džiūgauja, mėgaudamasis savo tariamai absoliučia galia. Tai davė Nialui kelias minutes laiko apmąstyti susidariusią padėtį. Vorų Valdovas ketino priversti jį paskelbti mirties nuosprendį savo šeimos nariams - gal netgi tą nuosprendį įvykdyti. Jis manė, kad tokiu būdu palauš Nialo valią ir sunaikins paskutinius nepriklausomos dvasios likučius. Vadinasi, dabar svarbiausia - neleisti, kad taip atsitiktų. Vienintelis būdas pasipriešinti Vorų Valdovui - įrodyti, kad jis, Nialas, nepasidavė. Ši mintis atnešė vaikinui niūrų pasitenkinimą.
Būtent tą akimirką jis staiga suprato paskutiniojo augalo-valdovės atsakymo prasmę. Tąsyk Nialas paklausė: "Nejaugi tu niekuo negali man padėti?" Atsakymu tapo galios apreiškimas. Augalas tarytum pabrėžė: "Tau nereikia mano pagalbos; tu viską gali pats".
Sprendimo raktas - atsisakymas pasiduoti. Kol valia nepalaužta, sąmonės niekas nenugalės. Visa viltis slypi toje paslaptingoje sąmonės galioje valdyti išorinį pasaulį: galioje, kurios pati sąmonė nesupranta.
Kaip ši galia gali padėti jam dabartinėje situacijoje? Žvelgdamas į tamsą tarp voratinklių, Nialas iššaukė savo antrąjį regėjimą ir pamėgino prasiskverbti tenai, kur slėpėsi Vorų Valdovas. Ne, neįmanoma: kažkokia jėga dengė jį lyg šydas.
- Kreipkis į savo šeimą, - paliepė Vorų Valdovas.
Nialo galva klusniai pasisuko į Veigą. Veigo nebebuvo. Visa Nialo šeima kažkur dingo. Vieta, kur prieš akimirką stovėjo keturi belaisviai, buvo tuščia. Užšaldyta nervų sistema neleido vaikinui pajusti nuostabos; Vorų Valdovas kontroliavo netgi jo širdies plakimą. Ūmai Nialas suprato, kas nutiko: juk jis tebežiūrėjo antruoju regėjimu, kuris parodė - Sairisė, Veigas, Runa ir Mara tėra tik bekūnės šmėklos, pamėklės, sukurtos Vorų Valdovo. Kai tik jis leido antrajam regėjimui išsisklaidyti, ketvertas grįžo į savo vietas. Vaiduokliai stovėjo priešais Nialą, spoksodami pro plyšelius gobtuvuose. Reikėjo tik stebėtis iliuzijos tobulumu: motina dėvi tą patį nudriskusį odinį apdarą, kokį dėvėjo paskutinį kartą, kai jiedu matėsi; mergaičiukės vilki žydras lopšelio uniformas, dabar purvinas ir susiglamžiusias. Vorų Valdovas naršė po Nialo smegenis ir vertė jį sapnuoti atmerktomis akimis.
Paskui vaikinas išgirdo savo balsą sakant:
- Man įsakyta pranešti jums, jog esate pasmerkti myriop, kad išpirktumėte mano kaltę šio miesto gyventojams. Visi jūs mirsite dabar pat. Kuris pageidauja būti pirmas?
Mara puolė prie Nialo, bet virvė neleido; mažylė kluptelėjo ir nukrito. Nialas nesąmoningai pamėgino sugriebti ją, kad nenukristų, bet negalėjo pajudėti. Virvei įsitempus, Sairisė susverdėjo ir pasilenkė, surištomis rankomis stengdamasi padėti Marai atsistoti. Ir tada Nialas suprato, kam reikalingos tos kaukės ant veidų: vienas vienintelis žvilgsnis į "belaisvių" veidus leistų jam suprasti, jog tai tik jo vaizduotės padariniai. Vorų Valdovui neužteko sugebėjimų sukurti tokį žmogaus veidą, kuris atspindėtų jo sielą. Todėl jis ir pridengė šmėklų veidus gobtuvais, o burnas užkimšo, kad jos negalėtų kalbėti. Tačiau dabar, žinodamas tiesą, Nialas pagalvojo, kad ši detalė buvo nepakankamai apgalvota: žmogus ir su kamšalu burnoje gali skleisti kažkokius garsus, o šmėklos tylėjo lyg bebalsės.
Vėl prakalbo Vorų Valdovas:
- Jei nėra savanorio, tau teks išrinkti pačiam. Kuris iš tavo artimųjų mirs pirmas?
Nialas pajuto, kaip ranka kyla ir krypsta į Veigą.
- Puiku, - tarė Vorų Valdovas. - Tebūnie, kaip tu nori.
Veigas nuo smūgio susilenkė dvilinkas ir vos nesuklupo. Paskui jo kūnas pakilo nuo grindų. Rankos ir kojos skausmingai sutrūkčiojo, tarsi sugniaužtos nematomame plieniniame kumštyje. Pro kamšalą prasiveržė prislopintas klyksmas. Sutraškėjo lūžtantys kaulai: šonkauliai įsigaubė vidun, kūno kontūrai išsikraipė. Duslios dejonės nutrūko. Iš sutraiškytų rankų ir kojų lyg iš spaudžiamos kempinės varvėjo kraujas. Raudoni lašai tiško ant grindų. Paskui sumaitotas kūnas tėškėsi į balą ir liko gulėti ten lyg sutrypta lėlė: galva ant sulaužyto kaklo nenatūraliai atlošta atgal, išvirtusios akys tebespokso pro kaukės plyšelius.
O Vorų Valdovo balsas pašaipiai paklausė:
- Na, kas bus antras?
Nialas stovėjo, apimtas siaubo ir įtūžio; nors ir žinojo, kad visa ši scena tėra tik iliuzija, jos žiaurumas negalėjo nesukrėsti. Jeigu tą akimirką jo neapykanta vorams staiga būtų virtusi fizine jėga, visi vorai mieste būtų bematant išleidę paskutinį kvapą. Tačiau pyktis tik sustiprino pasiryžimą nepasiduoti. Žmogų galima sunaikinti tik tada, jeigu jis viduje pasijunta bejėgis. Kol jo valia nepalaužta, jis nesunaikinamas. Tegu Vorų Valdovas kankina jį nors ir visą amžinybę! Ir Nialo gyvybinės jėgos susigniaužė viduje į kumštį, sukeldamos vidinį neapykantos ir įtūžio sprogimą.
Akimirka, ir visa Nialo esybė tarsi susispaudė į tašką, esantį jau už visų įmanomų vidinių ribų. Įtūžis išlaisvino jo nervų sistemą iš plieninių Vorų Valdovo gniaužtų, širdis krūptelėjusi įsijungė lyg kokia dinamo mašina ir gyslomis plūstelėjo kraujas. Tai, kas nutiko paskui, jau nebekėlė Nialui nuostabos. Lyg žaibo blyksnis atėjo nušvitimas, ir jis pažino laisvės prigimtį - žmogus visada laisvas čia ir dabar; tą suvokimą atlydėjo grynosios palaimos banga. O tada ir vėl iš vidinių sąmonės gelmių plūstelėjo kita jėga, griaudama įprastas asmenybės ribas; vėl dingtelėjo absurdiška mintis: aš - tai ne aš. Stebuklingoji vidinė galia akimirksniu ištirpdė paralyžių rankose bei kojose, ir Nialas vėl galėjo judėti. Jis pajuto, kaip atšlijo ir susigūžė Vorų Valdovo valia, tarsi mėgindama išvengti smūgio. Vaikino lūpos liko tvirtai sučiauptos, tačiau pati siela išrėkė pergalės šūkį, kuris nušvietė menę lyg žaibo blyksnis. Ir tada pagaliau Nialo žvilgsnis prasiskverbė pro tamsią voratinklių raizgalynę.
Nialui iš nuostabos net kvapą užgniaužė: akys išvydo ne grėsmingą šimtaakio Mirties Valdovo figūrą, bet visą tuntą smulkesnių vorų, kurių juodi kūnai skendėjo voratinklyje lyg įsipainiojusios musės. Kai kurie iš tų padarų jau baimingai traukėsi į tinklo pakraščius, ir visas gijų labirintas virpėjo bei krūpčiojo. Pirmąją akimirką Nialas netgi pagalvojo, ar tik tai nėra dar viena Vorų Valdovo kuriama iliuzija. Bet kol jis žiūrėjo, netikėdamas savo akimis, šviesa aplinkui pamažu intensyvėjo, ir vorai, tarsi pripažindami, jog beprasmiška toliau žaisti slėpynes, apmirė ir įsispoksojo į vaikiną juodomis žvilgančiomis akimis. Pajutęs jų baimę ir sutrikimą, Nialas liovėsi abejojęs reginio tikrumu.
Jis žingtelėjo link voratinklio, ir sargybos viršininkas krustelėjo. Bet kai Nialas atsigręžė, pasiruošęs gintis, voras susigūžęs atšlijo. Tik tada vaikinas pastebėjo pats švytįs blyškia melsva šviesa, kurioje gyvaplaukiai ant kūno atrodė lyg pabarstyti kreidos milteliais. Jis žengė į priekį dar kelis žingsnius, kol atsidūrė toje vietoje, kur prieš minutėlę tysojo sumaitotas jo brolio, tiksliau, vaiduoklio, kūnas. Iš čia jis galėjo pažvelgti giliau į voratinklį, kurio susiraizgiusios gijos staiga tapo perregimos. Priešais, pačiame tinklo centre, tupėjo mažas raukšlėtas voras, kurio kadaise juodas kūnas buvo papilkėjęs nuo senatvės, o dydis išdavė, jog tai patelė. Skirtingai nuo likusiųjų, ji nesitraukė iš savo vietos ir atrėmė Nialo žvilgsnį - nervingai, bet iššaukiančiai. Buvo akivaizdu, kad ši vorė kur kas vyresnė už visus kitus padarus tinkle - kurie, kaip paaiškėjo iš arti, taip pat buvo patelės.
- Tai tu ir esi Mirties Valdovas? - netikėdamas paklausė Nialas.
Vorė neatsakė. Bet kai vaikinas žingtelėjo artyn, ji susigūžė ir nariuotomis priekinėmis letenomis prisidengė akis: žydrasis švytėjimas kėlė jai skausmą. Nialas grįžtelėjo per petį, dairydamasis šviesos šaltinio, bet visa menė tviskėjo vienoda blyškia šviesa. Oras prisipildė kažkokios nepaaiškinamos statiškos tylos, kuri slėgė ir dusino. Sakytum, visas pasaulis staiga sustojo lyg laikrodis. Žvilgtelėjęs žemyn į savo kūną, Nialas netikėtai susivokė, kad būtent jis ir skleidžia šį žydrą švytėjimą; net jo rankos žėravo lyg nukaltos iš baltai įkaitintos geležies. Tą akimirką vaikinas suprato, kodėl tas švytėjimas jau iš pat pradžių jam pasirodė pažįstamas: tai buvo žydrosios žvaigždės Vegos šviesa, jo regėta augalų-valdovų planetoje.
Kambarys aptemo ir tarytum susitraukė. Tą akimirką, kai Nialas atpažino paslaptingąją šviesą, ji ėmė blėsti. Užgesus paskutiniam atšvaitui, laikas vėl atnaujino savo tėkmę. Slegianti tyla išsisklaidė, oras vėl prisipildė gyvybės bei judėjimo. Ir tada tapo aišku, iš kur atsirado dusinimo pojūtis: kol žėravo žydroji šviesa, buvo nuščiuvusios Deltos vibracijos. Pagaliau Nialas suprato, iš kur tas keistas pasitikėjimas savimi, kuris palaikė jį pastarąsias kelias valandas ir kurio dėka jis kalbėjo ir elgėsi automatiškai - kaip nakviša, vaikščiojantis per miegus. Pasirodo, jo sprendimus diktavo ir kontroliavo pati deivė.
Nialas pažvelgė į voratinklį: visi lyg suakmenėję. Atsisuko į vabalą pasiuntinį: kniūbsčias tyso ant grindų, išskėtęs letenas į šalis; sargybos viršininkas taip pat kiūto ant grindų. Vaikinas pasilenkė virš vabalo, uždėdamas ranką ant žvilgančio šarvo, ir tas krūptelėjo.
- Tu gerai jautiesi? - paklausė Nialas.
Begalinei jo nuostabai, vabalas vos girdimai išlemeno:
- Taip, o valdove.
Sargybos viršininkas kiūtojo parietęs kojas po savimi; Nialo sąmonės čiuptuvas diagnozavo: ištiktas šoko.
- Stokis, - paliepė jam Nialas.
Voras nė nekrustelėjo. Vaikinas bato galu sudavė jam į minkštą papilvę, ir padaras skubiai pašoko ant kojų. Tada Nialas grįžo prie voratinklio.
- Ei, jūs, lįskite lauk.
Minutėlę buvo tylu, paskui tinklas pradėjo virpėti. Pirmoji pasirodė susiraukšlėjusi vorė; ji judėjo nerangiai, nesilankstančiomis kojomis. Likusios išropojo pavymui, viena paskui kitą, ir išsirikiavo į eilę paskui pirmąją lyg kareiviai. Paskutiniajam vorui ropojant tinklu, tas trūkčiojo smarkiausiai; plonos padaro kojos linko po masyviu kūnu. Tai buvo ne kas kitas, kaip Dravigas, Mirties Valdovo vyriausiasis patarėjas.
Nialas nužingsniavo palei rikiuotę ir sustojo priešais senąją vorę. Senė buvo tik šiek tiek aukštesnė už vaikiną; iš arti matėsi, kad jos oda suskilinėjusi ir nušiurusi iki blizgesio kaip senas nutrintas odinis krėslas. Nialas žinojo, kad vorė gali nužudyti jį vienu ilčių dūriu, tačiau nebijojo. Jautė, kad ji pernelyg smarkiai sukrėsta ir prislėgta. Be to, vorė žvelgė į Nialą su prietaringa baime.
- Išsiųsk visus lauk, - paliepė vaikinas. - Noriu pasišnekėti su tavimi akis į akį. - Dravigas taip pat žengė link durų, bet Nialas jį sulaikė. - Ne, ne, tu pasilik.
Likusios vorės vorele išropojo iš menės. Nialas suskaičiavo iš viso dvylika, o skaičiuodamas dar panaršė po kiekvienos smegenis. Vorės juto žmogaus valios brovimąsi į jų protus, bet nesipriešino. Taip Nialas išsiaiškino, kad šios dvylika patelių buvo valdančioji vorų miesto taryba. Visos jos buvo kur kas jaunesnės už Mirties Valdovą, jauniausiąją galima buvo palyginti su vidutinio amžiaus moterimi. Oficialiai visos jos turėjo tarėjos titulą, bet iš tiesų taip pat buvo valdovės, mat jų sąmonės paprastai sudarydavo visumą. Štai šitaip išvaryti jas iš menės buvo didžiausias pažeminimas; bet vorės pakluso nesipriešindamos - tikriausiai manė, kad tokia yra deivės valia.
Vorų Valdovas - Nialas ir toliau mintyse vadino tą būtybę jam įprastu titulu - buvo seniausia taryboje, žmonių sąvokomis šnekant, šimtametė. Dabar, kai jos protas buvo visiškai atviras Nialui, vaikinas matė, kad jai būdingi senos moters bruožai, tiek pranašumai, tiek trūkumai. Senoji vorė buvo valdinga, irzli ir kvailai užsispyrusi, bet tuo pat metu gudri, išmintinga ir kur kas įžvalgesnė už bet kurį iš savo pavaldinių. Tačiau viena ji vis dėlto nebūtų pajėgusi išlaikyti Nialo kūną plieniniuose valios gniaužtuose. Tai buvo bendra visos tarybos pastanga, kurią koordinavo Dravigas - jo protas veikė kaip katalizatorius, apjungiantis visų likusiųjų protus.
Būtent Dravigas labiausiai sudomino Nialą. Senojo voro protas buvo neįprastai abstraktus ir beasmenis, o ypatinga išmintis darė jį panašų į vabalų Šeimininką. Visos Vorų Valdovo mintys sukosi tik apie save, apie asmeninius tikslus. O Dravigo sąmonė atrodė nukreipta išorėn, į aplinkinį pasaulį. Tačiau kai kurie jo mąstymo procesų elementai Nialui pasirodė visiškai svetimi ir nesuprantami.
Kai menės durys užsivėrė paskui sargybos viršininką, pirmasis prabilo Dravigas. Nialas juto, kaip jis nervinasi.
- Kas tu, dievas ar žmogus?
Vaikinas nusijuokė.
- Aišku, žmogus.
- Bet tu deivės pasiuntinys, - tarė Vorų Valdovas; tai buvo teiginys, ne klausimas.
- Taip, - atsakė Nialas. Juk iš dalies tai buvo tiesa.
Abu vorai juokingai kilstelėjo nariuotus čiuptuvus keturiasdešimt penkių laipsnių kampu, tuo pat metu prisispausdami pilvais prie grindų, bet nelenkdami užpakalinių kojų. Nialas suprato, kad taip jie išreiškia nuolankumą. Tada Vorų Valdovas paklausė:
- Kokia bus deivės valia?
- Visų pirma, - atsakė Nialas, - nuo šiolei žmonės nebebus laikomi vergais. Jie turi gauti tokią pat laisvę kaip vorai ir vabalai. Jeigu atsiras tokių, kurie norės ir toliau tarnauti jums - tai jų reikalas. Bet kiekvienas gaus teisę rinktis.
Nialas palaukė, bet vorai tylėjo.
- Na?
- Tebūnie taip, - pratarė Vorų Valdovas.
Tik tada vaikinas suprato, kad tyla - tai sutikimo ženklas. Atsakymas balsu reikštų nepagarbą deivei - juk atsakydamas garsiai lyg ir turėtum pasirinkimo laisvę.
- Antra, - tęsė Nialas, - deivė pageidauja, kad būtų sudaryta taikos sutartis tarp vorų ir žmonių, tokia pat, kokia jau egzistuoja tarp vorų ir vabalų. Abi pusės privalės griežtai laikytis sutarties reikalavimų; tie, kas juos sulaužys, užtrauks negailestingą bausmę sau ir savo gentainiams.
Po tylos minutės Vorų Valdovas atsakė:
- Tebūnie taip.
Netgi truputį nuobodu, pamanė Nialas. Jis tikėjosi šiokio tokio pasipriešinimo ar bent jau nenoro ar apmaudo ženklų. Absoliutus vorų nuolankumas sutrikdė jį: Nialas nebežinojo, ką jam daryti toliau. Slėpdamas savo neryžtingumą, jis priėjo prie lango ir nuplėšė storą voratinklių uždangą; pro dulkėtą stiklą įspindo saulės spindulys. Abu vorai susigūžė. Kai akys priprato prie ryškios šviesos, Nialas išvydo dūmų debesis, kylančius į dangų nuo laužo. Aikštė apačioje buvo pilna žmonių; dar vienas knygų prikrautas vežimas stūmėsi pro minią. Baltojo bokšto papėdėje dunksojo kalnas knygų, laukiančių, kol jas praris liepsna.
Nialas atsigręžė į Vorų Valdovą.
- Įsakyk, kad nustotų deginti knygas.
Dravigas be žodžių iškėblino pro duris. Po minutėlės jis grįžo ir taip pat tylėdamas užėmė savo vietą šalia Vorų Valdovo. Trumpas įžvalgos blyksnis pagaliau leido Nialui suprasti, kodėl jie nesipriešindami, nesipiktindami paklūsta jo įsakymams. Šiedu vorai ką tik savo akimis regėjo stebuklą. Jie žvelgė į veidą deivei, o toji kalbėjo jiems. Nuo šiol šis kambarys bus laikomas šventa vieta. Palyginti su apreiškimo stebuklu, visa kita buvo nesvarbu. Bet koks asmeniškas jausmas būtų šventvagiškas ir absurdiškas. O kadangi Nialas buvo apreiškimo įrankis, viskas, ką jis sakė ar darė, buvo aukščiau abejonių.
Tačiau juk iš pradžių vorai elgėsi su deivės pasiuntiniu žiauriai ir nepagarbiai - ir už tai pagal barbarišką jų vertybių skalę nusipelnė pačios žiauriausios mirties. Štai kodėl, suprato vaikinas, į jų baimingą pagarbą įsimaišęs dar ir siaubas.
Nialas atsistojo priešais Vorų Valdovą.
- Ar manai, kad dabar tau atkeršysiu?
- Taip, - nė nemirktelėjusi atsakė vorė.
Vaikinas pasisuko į Dravigą.
- O tu?
Dravigas sudvejojo, o paskui, Nialo nuostabai, atsakė:
- Ne.
- Kodėl ne?
- Tu neužduotum šio klausimo, jei ketintumei keršyti, - sausai paaiškino Dravigas.
Nialas nusijuokė, ir jo pagarba Dravigui dar labiau išaugo. O neapykanta vorams visai ištirpo - tikriausiai todėl, kad nebesijautė priklausomas nuo jų malonės.
- Tu teisus. Keršyti būtų beprasmiška.
Nialas pajuto, kad jo pašnekovai lengviau atsikvėpė. Nei Dravigas, nei Vorų Valdovas net nemėgino priešintis Nialo naršymui po jų sąmonę - tikriausiai laikė tai Nialo teise.
- Aš iš tiesų esu atsakingas už daugelio jūsų gentainių mirtį. Bet jūs kalti dėl daugelio mano žmonių mirties. Dabar atėjo metas taikytis. Nebebus daugiau mirčių, nebebus vergovės. Jūs privalote suprasti, kad žmogus alksta ne tik maisto, bet ir žinių. Jo giliausias ir stipriausias troškimas - būti laisvam, kad galėtų nevaržomai naudotis savo protu. Kiekvienas žmogus instinktyviai žino, kad galia ateina iš sąmonės ir kad jis privalo atrasti savo sąmonės galimybes. Jūs, vorai, mėginote neleisti žmogui patenkinti žinių alkį, ir todėl jis laiko jus savo priešais.
Nialas palaukė atsakymo, bet kadangi abu vorai tylėjo, pats paprašė:
- Prašau atvirai sakyti savo nuomonę.
Atsakė Dravigas:
- Vorai visada troško taikos. Žmogus pats privertė mus tapti jo šeimininkais, nes nedavė mums ramybės. Kol žmogus buvo laisvas, visą laiką kariavo su mumis, siekė mus išžudyti. Todėl ir buvome priversti jį pavergti.
- Ir per pastaruosius du šimtmečius Žemėje nebuvo karų, - pridūrė Vorų Valdovas.
Nialas tylėjo: žinojo, kad jie kalba tiesą. Galiausiai atsakė:
- Bet dabar deivė pageidauja, kad žmonės ir vorai išmoktų bendradarbiauti. Jeigu mums tai pavyks, pasaulyje įsiviešpataus amžina taika, globojama deivės. - Sakydamas tai, Nialas jautė savo žodžiuose kur kas didesnę įtaigos jėgą, negu pats galėjo jiems suteikti.
Ir vėl vorai juokingai, netgi kvailokai pritūpė nuolankumo ženklan.
Nialas pajuto, kad pasakė pakankamai. Jis pasisuko į duris.
- Dabar turiu eiti pas saviškius. Bet ruoškitės, aš netrukus grįšiu. Su manimi ateis laisvųjų žmonių taryba, kuri apsvarstys taikos sutarties formuluotes, kadangi sutartis turi būti vienodai palanki tiek jums, tiek mums. Nuo šiol žmonės ir vorai bus lygūs.
- Tebūnie taip, - atsakė Vorų Valdovas.
Dravigas atlapojo prieš Nialą duris. Išėjęs į koridorių, vaikinas net krūptelėjo iš netikėtumo, kai du vorai sargybiniai susmuko prieš jį ant grindų, kojas parietę po savimi. Jie taip staigiai sutūpė, kad galėjai pagalvoti, jog neteko sąmonės. Nialas pasisuko į Dravigą.
- Kas jiems?
- Išreiškia nuolankią pagarbą deivės pasiuntiniui. Lydimas Dravigo, vaikinas ėmė leistis laiptais. Jam teko vis priminti sau, kad nesapnuoja. Mat kiekvienoje laiptų aikštelėje vienodomis pozomis kėpsojo vorai sargybiniai. Apačioje, vestibiulyje, ant grindų gulėjo dar dešimtys vorų - panašu į kažkokią lavoninę. Nialui netyčia užkliuvus už kurio nors, tas nė nekrustelėdavo; net tų padarų protai buvo pasyvūs ir nejudrūs, tarsi be gyvybės.
Pagaliau jis vėl išėjo į saulės šviesą; po vėsios prieblandos pastato viduje šiluma atrodė tikra palaima. Aikštėje priešais rūmus būriavosi tūkstančiai žmonių. Pasirodžius Nialui, per minią nuvilnijo jausmingas šurmulys. O paskui, Dravigui įsakmiai mostelėjus, visi kaip vienas susmuko ant kelių ir pagarbiai apmirė. Netgi Merlju, stovėjusi laiptų viduryje, priklaupė ir nulenkė galvą.
Nialas sumišęs nuraudo ir pasisuko į Dravigą.
- Prašau liepti jiems atsistoti.
- Tai būtų neteisinga, - nuolankiai paprieštaravo Dravigas. - Kaip miesto valdytojui, tau turi būti reiškiama tokia pat pagarba kaip Vorų Valdovui.
Nialas nepatikliai dėbtelėjo į senąjį vorą.
- Valdytojui?
- Na, žinoma. Kadangi esi deivės pasiuntinys, valdai likimus visų, kas priklauso nuo jos malonės.
Nialas pažvelgė žemyn į klūpančius žmones, sustingusius į akmenis, kaip ir vorai. Kaip visa tai kvaila! Dar sykį grįžtelėjęs į Dravigą, jis vis dėlto atsisakė minties liepti žmonėms keltis. Jis tiesiog nuskubėjo laiptais žemyn link laukiančio vežimaičio. Bet kai bėgo pro Merlju, princesė kilstelėjo galvą, ir Nialas pastebėjo pašaipų linksmą žvilgsnį. Už tai jis buvo jai dėkingas.

Praėjus šešiom savaitėms po taikos sutarties pasirašymo, Nialas išplaukė iš uosto laivu, kuriam vadovavo Manetas; jį lydėjo Simeonas bei brolis Veigas. Jis ketino išpildyti priesaiką, duotą tą dieną, kai paliko olą: grįžti į dykumą ir palaidoti tėvą kaip karį. Kai Nialas pranešė apie savo ketinimą Laisvųjų Žmonių Tarybai, toji bematant nubalsavo, kad Ulfo kaulai turi ilsėtis marmuriniame mauzoliejuje pagrindinėje miesto aikštėje.
Bet Nialas atkakliai pasipriešino pasiūlymui plaukti su visa laivų flotilija ir grįžti į miestą su deglų procesija. Vengdamas beprasmiškų ginčų, jis paslapčia išsmuko auštant, apie kelionės tikslą perspėjęs tik motiną.
Rytas buvo skaistus ir giedras, tačiau šiaurės vakarų vėjas jau nešė vos juntamą rudens kvapą. Sukiojama trikampė burė leido plaukti tiesiai į pietus - šis kursas, pasak Maneto, turėjo atvesti laivą prie kranto, kurį Nialas paliko prieš tris mėnesius.
Nialas stovėjo, rankomis įsirėmęs į planšyrą, ir žvelgė tolyn į jūrą, kur putotos bangelės atspindėjo saulės šviesą. Jis vėl išgyveno tą nepaaiškinamą džiugesį, kurį pajusdavo kas kartą, išvydęs bekraštę vandens platybę - tarytum vanduo buvo kažkokia magiška substancija, savo gelmėse sauganti laimės paslaptį. Lydėdamas žvilgsniu tolstantį krantą, vaikinas palaimingai atsiduso, atsipalaidavo visu kūnu ir siela; širdį pripildė džiaugsmingas įsitikinimas, kad gyvenimas yra be galo turtingas ir dosnus.
Beje, tai buvo pirmas kartas per daugelį savaičių, kai Nialas leido sau šitaip atsipalaiduoti, reta galimybė panirti į savo paties mintis. Paaiškėjo, kad valdytojo gyvenimas kur kas labiau varginantis, negu jis iš pradžių manė. Tris dienas po taikos sutarties pasirašymo vorų mieste siautėjo audringa žmonių šventė su karnavalais, trukusiais pernakt, ir nesibaigiančiomis puotomis. Pirmą kartą per du šimtmečius vyrai ir moterys galėjo laisvai bendrauti; prie jų prisidėjo vaikai, paleisti iš lopšelių. Runa, Mara bei Dona kažkur dingo dvidešimt keturioms valandoms ir grįžo į rūmus su ryškiai išdažytais veideliais bei gėlių girliandomis ant kaklų. Veigas taip prisigėrė, kad pramiegojo visą trečiąją dieną, o ketvirtosios rytą pabudo su plyštančia iš skausmo galva - net pamanė, kad jau artinasi paskutinioji. Tačiau Nialas nedalyvavo šventėje. Tas tris dienas jis praleido užsidaręs su Laisvųjų Žmonių Taryba, mėgindamas sudaryti naują darbo režimą, kuris turėjo pakeisti priverstinį miestiečių darbą.
Iš pradžių viskas atrodė labai paprasta: dabar, kai žmonės laisvi, kiekvienas galės užsiimti tuo, kas jam labiau prie širdies. Bet čia kažkas iš tarėjų pažymėjo, kad tokiu atveju neliks kam dirbti nemalonius darbus, pavyzdžiui, valyti kanalizaciją, išvežti šiukšles. Todėl galiausiai Taryba nutarė, kad kol kas visi liks tose brigadose, kuriose iki šiol dirbo, leisti kokius nors pakeitimus gali tik specialiai sudaryta komisija. Tačiau visi vienbalsiai sutiko, kad į darbą žmonės rinksis patys, užuot žygiavę būriais, varomi vorų ar moterų prižiūrėtojų.
Karštus ginčus sukėlė diskusija apie vergų ateiti - laikyti juos laisvais žmonėmis ar leisti toliau gyventi taip kaip dabar? Šiaip ar taip, jie juk nekalti, kad yra protiškai atsilikę. Galiausiai Taryba nutarė, kad vergai bus laimingesni dabartinėje savo vietoje, vadinamajame vergų rajone, ir nėra prasmės siūlyti jiems laisvą darbo pasirinkimą - tai tik sukeltų painiavą. Taigi, vienintelis skirtumas bus tik tas, kad nuo šiol tie žmonės bus vadinami ne vergais, o "miestiečiais, neturinčiais balso teisės".
Jokių kitų įprastų miesto gyvenimo normų - tokių, kaip prižiūrėtojų statusas, teisė laisvai keliauti, viešojo transporto sistema - Taryba nusprendė nekeisti. Vienintelis svarbus pakeitimas - kad nuo šiol poros galės tuoktis ir gyventi kartu, vaikų lopšelių sistema bus panaikinta. Kai Nialas pranešė apie šiuos nutarimus Dravigui, vyriausiasis patarėjas pastebimai lengviau atsikvėpė ir pagyrė jaunąjį valdytoją už išmintį bei nuosaikumą.
Nialo asmens sargybai vadovavo stotinga tamsiaplaukė mergina, vardu Neftisė. Kitą rytą po karnavalo ji pažadino valdytoją auštant ir pranešė, kad nė vienas žmogus neatvyko į savo darbo vietą. Išėjęs laukan pažiūrėti, kas atsitiko, Nialas vos nesuklupo, užkliuvęs už girto piliečio, knarkiančio rūmų tarpduryje. Dar koks pustuzinis girtuoklių voliojosi nutekamuosiuose grioviuose. Jis liepė Neftisei pranešti miestui, kad šiandien skelbiama poilsio diena, bet rytoj auštant visi turi prisistatyti į darbą. Kitą rytą pasirodė apie ketvirtadalį darbininkų. Ir vėl Nialas liepė paskelbti nedarbo dieną, bet pridūrė, kad tie, kurie rytoj neatvyks į darbą, bus nubausti. Bet kai kitą rytą į darbą išėjo vos trečdalis žmonių, Nialas nubėgo tartis su Dravigu, ir nepraėjus nė valandai nesiskutę darbininkai plūstelėjo į gatves, genami prižiūrėtojų su rimbais, ir būriais nužygiavo į savo darbo vietas, lydimi vilkinių vorų. Nuo tos dienos niekas daugiau nedrįso tinginiauti: prižiūrėtojos ir vilkiniai vorai vėl ėmė vykdyti savo ankstesnes pareigas. Keisčiausia, kad patys darbininkai atrodė visai patenkinti senosios tvarkos grąžinimu.
Vėliau tą pačią dieną Nialas susidūrė su kur kas keblesne problema. Skersgatvyje žmonės rado vyro lavoną su tebestyrančiu krūtinėje peiliu. Kažkas pastebėjo netoliese esančiame rūsyje miegantį žmogų, kurio drabužiai buvo sutepti krauju. Vežėjas, vardu Otas, pats prisipažino nudūręs savo draugą peštynėse dėl merginos.
Nialas išsikvietė Simeoną ir paprašė jo patarimo. Senasis gydytojas pasakė, kad pagal vabalų įstatymus asmuo, įvykdęs tyčinę žmogžudystę, pasmerkiamas mirti nuo genties vado rankos. Nialas pakraupo, tai išgirdęs. Bet vis dėlto sutiko su Simeonu, kad atleidus žudiką nuo bausmės - tuo pagrindu, kad draugužį jis papjovė būdamas girtas - ateityje panašūs incidentai neišvengiamai pasikartos. Niekas neprisiminė, kad vorų valdomame mieste žmogus būtų nužudęs žmogų. Nialas laužė galvą iki pat vėlyvos nakties. Tuo tarpu nusikaltėlį laikinai uždarė tuščiame name - vorų mieste nebuvo kalėjimo, kadangi už visus nusikaltimus čia paprastai bausdavo mirtimi. Mintis apie mirties bausmę žmogui, savo gentainiui, Nialui atrodė barbariška; mintis apie kalėjimo statybą ir kalinimą iki gyvos galvos - dar baisesnė. Jis paklausė Dravigo, ar įmanoma išsiųsti nusikaltėlį į kokią nuošalesnę vietovę; Dravigas atsakė, kad ištrėmimas reikštų tikrą mirtį, kadangi atokesnėse vietose pilna laukinių žvėrių. Po bemiegės nakties Nialas sužinojo, kad Otas išgelbėjo jį nuo apsisprendimo būtinybės, pasikardamas savo kameroje. Bet kai Neftisė pranešė jam šią žinią, jaunasis valdytojas pasijuto per vieną praėjusią dieną pasenęs dešimčia metų.
Pirmosiomis valdymo savaitėmis Nialas beveik visą savo laiką skyrė administravimui bei planavimui. Neftisė pažadindavo jį auštant, ir įvairius pareigūnus bei tarėjus jis priimdavo dažniausiai jau pusryčiaudamas. Likusią ryto dalį paprastai važinėdavo po miestą bei priemiesčius svarstydamas, kokiais darbais užimti žmones (jo apskaičiavimu, uosto remontas turėjo trukti penkerius metus). Vidurdienį prasidėdavo Tarybos posėdis, paprastai užsitęsdavęs iki vėlaus vakaro. Grįžęs namo, jis būdavo toks išvargęs, kad nebepratempdavo nė valandos: slopindamas žiovulį mandagiai klausydavo Sairisės ataskaitos apie dienos įvykius bei namų ūkio problemas, bet dažniausiai nejučia užsnūsdavo ant priegalvių šūsnies; Sairisė užklodavo sūnų antklode, užpūsdavo žvakes ir liepdavo tarnaitėms bei muzikantams pirštų galais tipenti lauk iš kambario.
Tačiau naujasis gyvenimas turėjo ir malonių pusių. Nialas išsirinko savo rezidencijai įspūdingą pastatą pagrindinio prospekto kampe, tiesiai priešais Vorų Valdovo rūmus, ir penkiasdešimties vyrų būrys kasdien nuo aušros iki sutemos remontavo ir dailino apgriuvusius kambarius. Sairisė vadovavo tarnams, Sefna, jos sesuo, rūpinosi remontu. Dona apsiėmė auklėti Runą bei Marą. Taigi šeimos moterys tiesiog švytėjo iš pasitenkinimo. Švytėjo ir Veigas, taip pat įsikūręs rūmuose. Jis persikėlė į fligelį kitoje kiemo pusėje, kur galėjo gyventi nepriklausomai. Kaip valdytojo brolis, jis užėmė pavydėtiną padėtį visuomenėje: vyrai jį gerbė, moterys žavėjosi. Žydraakis Veigas juodais garbanotais plaukais buvo laikomas vienu iš geidžiamiausių miesto viengungių, jį nuolat supo gražios moterys. Sklandė gandai, kad šimtas Prižiūrėtojų Korpuso narių susilažino tarpusavyje, kuriai iš jų pavyks ilgiausiai išlaikyti Veigą meilės saituose. Na, o Veigas, atrodo, prieš galutinai apsispręsdamas nutarė suteikti visoms vienodas galimybes pasireikšti.
Labiausiai Nialui patikdavo sutemus vaikštinėti gatvėmis ir stebėti, kaip vyrai bei moterys susikibę už parankių žingsniuoja deglų šviesoje. Tokiu metu gatvės visuomet būdavo pilnos žmonių. Vyrai būreliais lošdavo kauliukais ant šaligatvių, kiti tiesiog sėdėdavo atsišlieję nugaromis į sienas ar valgydavo vakarienę gryname ore. Niekas daugiau baimingai nebedirsčiojo į voratinklius virš galvų. Visa tai turėjo tik vieną trūkumą. Atpažinę Nialą, miestiečiai kniūbsti puldavo ant žemės ir atsikeldavo tik jam nutolus. Jis mėgino išleisti įsaką, draudžiantį šitaip žemintis prieš jį, bet nieko nepešė. Veigas sykį atpasakojo broliui nugirstą dviejų vyrų pokalbį: vienas jų tvirtino, kad naujasis valdytojas yra galingas burtininkas, kitas manė, kad jis - dievas ar kokia kita antgamtinė būtybė. Tai nepaglostė Nialo savimeilės; atvirkščiai - nuliūdino ir prislėgė.
Nialo kantrybė trūko tą dieną, kai jis paskelbė apie savo ketinimą grįžti į Šiaurės Kaibadą ir parsigabenti tėvo palaikus. Taryba tučtuojau priėmė sprendimą, kad Ulfo palaikai turi būti palaidoti didingame marmuriniame mauzoliejuje pagrindinio miesto prospekto centre. Maža to, nepaisant Nialo protestų, nubalsavo, kad jį kelionėje lydės tūkstantis ginkluotų vyrų, o grįžusį pasitiks deglų procesija, kurioje dalyvaus visi miestiečiai. Vos išėjęs iš Tarybos posėdžių salės, vaikinas nusiuntė slaptą žinutę Manetui bei Simeonui; kitą rytą jie tylutėliai išsmuko iš miesto ir išplaukė jau paruoštu kelionei laivu.
Štai tokios mintys sukosi Nialo galvoje, kai jis stovėjo pasirėmęs į planšyrą ir žiūrėjo, kaip tolsta pakrantės linija. Tačiau vakarykštė slogi nuotaika dabar atrodė absurdiškas savęs gailėjimasis. Gaivus vėjas, atviras dangus pripildė širdį jaudulio bei laisvės jausmo, ir dabar jam net į galvą netilpo, kaip galėjo leistis apimamas nevilties. Per pastarąsias kelias savaites jam neteko susidurti su tikrai neišsprendžiamomis problemomis. Tikroji problema, suprato Nialas, tai jo paties sąmonės ribotumas.
Į denį užlipo Veigas; jis žiaumojo didžiulį sumuštinį su kepta jautiena, kitoje rankoje laikė midaus puodelį.
- Pusryčiai paruošti.
- O tu, ką, neisi vidun?
- Ne. Verčiau pavalgysiu gryname ore, - atsakė Veigas, bet žvilgsnis išdavikiškai nukrypo į dailią nuogakrūtę prižiūrėtoją, kuri dabar tarėsi su Manetu.
Kapitono kajutėje buvo tik Simeonas - traukė stuburkaulį iš garuojančio kepto upėtakio. Stalas buvo nukrautas lėkštėmis su šalta mėsa, marinuotomis daržovėmis, puodynėmis su uogiene, marmeladu bei medumi. Nialas atsipjovė sau gabalą jautienos nugarinės ir įsipylė puodelį papajos sulčių. Simeonas dirstelėjo į jį iš po vešlių antakių.
- Taryba nusimins sužinojusi, kad pabėgai.
Nialas gūžtelėjo pečiais.
- Nieko nebepakeisi. Aš nenorėjau imti su savimi tūkstantį vyrų ir dvidešimt laivų.
Simeonas išspaudė ant žuvies citriną.
- Jie tik stengėsi įsiteikti tau. Visi tave labai gerbia.
- Žinau, - niūriai burbtelėjo Nialas.
Simeonas palingavo galva.
- Supranti, būti garbinimo objektu - kiekvieno valdovo pareiga. - Akivaizdu, kad senasis Nialo bičiulis jau seniai laukė progos tai pasakyti. - Jis sėdi soste ne savo malonumui. Jis reikalingas tam, kad žmonės turėtų iš ko imti pavyzdį. Laiminga šalis - tai tokia šalis, kurios žmonės gali gerbti ir mylėti savo valdovą. Tokiu būdu jis tarnauja savo pavaldiniams.
- Kazakas ne taip tarnavo.
- Todėl žmonės ir negerbė jo taip, kaip gerbia tave. Argi nesupranti, kad esi pirmas žmogus, įveikęs vorus? Tu tapai žmonijos didvyriu, tokiu kaip Ivaras Stiprusis ir Vakenas Išmintingasis. Ko dar tikiesi?
- Tai deivė įveikė vorus, ne aš.
- Bet deivė nieko nebūtų padariusi be tavo pagalbos. - Simeonas padėjo ant stalo šakutę ir tvirtai pareiškė: - Tai, kas nutiko per pastarąsias kelias savaites, yra tiesiog stebuklas. Aš pats iki šiol negaliu patikėti. Kai Bildo pasakė man, kad tu nori išvaduoti žmoniją nuo vorų, pagalvojau: "Vargšas berniukas, jam teks susitaikyti su tikrove". Bet tu pasiekei tai, apie ką svajojai. Visai kaip senovės legendose. Tu užsitarnavai žmonių pagarbą ir privalai ją priimti.
- Aš norėjau, kad žmonės būtų laisvi, - atšovė Nialas. - Laisvi, kokie mes buvome dykumoje. O ne kad daužytų kaktas į žemę kas kartą, kai aš einu pro šalį.
Simeonas atsiduso.
- Žmonėms nereikia per daug laisvės - per didelė laisvė juos trikdo. Negali duoti jiems daugiau, negu jie nori. Štai, pavyzdžiui, kad ir mūsų miestas. Vabalai paskelbė, kad mes visi laisvi, galime eiti, kur norime, ir veikti, ką norime. Tačiau nė vienas žmogus nepasinaudojo šia teise - įskaitant ir mane. Praeis kažkiek laiko, kol žmonės įpras prie laisvės.
- Tu tiki, kad jie išvis kada nors prie jos įpras?
- O taip, žinoma, jei gaus ją nedidelėmis dozėmis. - Simeonas užjaučiamai nužvelgė Nialą. - Pastebėjau, kad pastaruoju metu atrodai prislėgtas. Kas nutiko?
Vaikinas susimąstė prieš atsakydamas, paskui netikėtai nusijuokė.
- Tiesiog man nepatinka būti valdytoju, štai ir viskas.
Senasis gydytojas užsitepė ant duonos sviesto.
- O kas tau patinka?
- Na, visų pirma, norėčiau daugiau laiko praleisti Baltajame bokšte. Per praėjusias šešias savaites buvau ten vos du kartus, ir tik prašyti Stygo patarimo. O norėčiau sėdėti ten dienų dienas - taip, netgi mėnesius, metus - ir studijuoti žmonijos praeitį. Tai kur kas įdomiau negu sukti galvą dėl kanalizacijos remonto ar diskutuoti apie gyvenamųjų namų trūkumą. Nėra pasaulyje nuostabesnės vietos už Baltąjį bokštą - kai grįšime, būtinai nusivešiu tave tenai, - bet aš neturiu laiko jame lankytis.
- Niekas netrukdo tau praleisti ten po kelias valandas per dieną.
- Vis nerandu laiko, - pasiaiškino Nialas. - Bet tai dar ne viskas. Norėčiau bent valandėlei likti vienas, pamąstyti. Žinai, kodėl taip džiaugiuosi šia kelione? Todėl, kad čia manęs nesupa minios žmonių. Noriu ieškoti naujų savo sąmonės galimybių, ir tam man taip pat trūksta laiko. Tu teisus, žmonės iš tiesų nemoka naudotis laisve. Bet tik todėl, kad nemoka naudotis savo pačių protu. Kai tik pasijunta laisvi, jie iš nuobodulio nebežino, kuo jiems užsiimti. Aš tik pradėjau mokytis naudotis savo sąmone, o dabar štai privalau kiauras dienas posėdžiauti Taryboje.
Simeonas lėtai linktelėjo.
- Na, galima sugalvoti kokią nors išeitį iš padėties. Jei nenori būti valdytojas, atsisakyk titulo ir persikelk į mūsų miestą. Arba pripratink Tarybą be tavęs atlikti nuobodžiausius darbus. Arba vesk Merlju ir palik jai tvarkyti visus tuos reikalus. Ji panaši į savo tėvą - mėgsta įsakinėti.
Nialas nusijuokė.
- Būtent todėl ir neketinu jos vesti.
Pokalbį nutraukė Manetas, įėjęs į kajutę drauge su gražuole prižiūrėtoja; iš paskos bematant atsekė Veigas. Daugiau ta tema jie nebešnekėjo. Bet kai Nialas po pusvalandžio grįžo į denį, širdyje buvo lengva ir gera. Simeonas padėjo jaunajam valdytojui išsiaiškinti problemą, tuo būdu priartindamas jos sprendimą.
Nepraėjus nė dviems valandoms, horizonte pasirodė Šiaurinio Kaibado kalnai - tarytum iš jūros iškilo. Dar po pusvalandžio kalnai tiek priartėjo, kad Nialas jau galėjo įžiūrėti tarpeklį tarp smiltainio skardžių, iš kur pirmąsyk pamatė jūrą. Širdis susigniaužė iš džiaugsmo, sumišusio su liūdesiu. Jausmas toks, tarytum grįžti į savo vaikystės pasaulį. Netgi rudeniškas atspalvis auksinėje saulės šviesoje kažkaip savotiškai derinosi prie nuotaikos.
Po pietų laivas išmetė inkarą įlankoje. Plaukdamas į krantą valtimi, kurią irklavo gražuolė prižiūrėtoja, Nialas mąstė, kodėl grįžimas į pažįstamas vietas atneša tokį jausmų pakilumą. Paskui visgi rado atsakymą: todėl, kad, grįžę į savo praeities kraštus, mes jaučiamės laiko šeimininkais, o ne aukomis.
Kadangi iki sutemų buvo dar kelios valandos, jie nusprendė negaišdami laiko traukti į sausumos gilumą. Šeši vyrai neštuvais gabeno tuščią karstą, pagamintą geriausio dailidės vabalų mieste; karstas buvo susuktas į šiurkščią drobę, kad nesusibraižytų. Dar šeši jūreiviai, ginkluoti ietimis, lankais bei strėlėmis, turėjo atlikti sargybinių vaidmenį. Pustuzinis vyrų nešė maisto atsargas. Dar Nialas, Veigas, Simeonas ir Manetas - štai ir visas būrys. Veigas apmaudžiai nulydėjo akimis grįžtančią į laivą prižiūrėtoją. Nialas niekaip negalėjo suprasti, kuo ji taip sužavėjo brolį. Aišku, fizinio patrauklumo merginai nestigo, bet štai protelis, kaip jis išsiaiškino, sykį dirstelėjęs į gražuolės mintis, prikimštas banalių vaizdinių ir visiškai nepajėgus giliau mąstyti. Veigas, be abejo, tai žinojo, bet kažkodėl neėmė domėn.
Žygis per derlingą pakrantės lygumą iki kalnų papėdės truko keturias valandas. Virš galvų dūzgė vapsvos ir laumžirgiai, pakrūmėse čirpė žiogai. Nialas prisiminė, kad prieš kelis mėnesius ši vieta pasirodė jam tikras rojus; bet palyginti su vešlia žalia augmenija aplink vorų miestą, lyguma atrodė dyka ir nesvetinga. Užtat šiltas oras atgaivino prisiminimus apie Hrolfą, Torgą bei tėvą; ir slegiantis praradimo jausmas nebepaliko vaikino visą kelią.
Kai likus valandai iki sutemų būrys sustojo, kalnai jau buvo ranka pasiekiami. Netoli nuo čia Nialą paėmė į nelaisvę vilkiniai vorai. Tą vakarą, prisiminė vaikinas, jis valgė džiovintą graužiko mėsą ir džiūvėsius, užsigerdamas kokoso pienu. Dabar jie stiprinosi kepta žuvimi, kurios jūreiviai prigaudė jūroje kelionės metu, šviežia duona, ožkos sūriu, žaliomis daržovėmis, gėrė midų, kuris šiaudų prikimštame krepšyje net ir kaitrią dieną išliko vėsus. Kad ir kaip malonu buvo snūduriuoti prie laužo, klausantis sentimentalių jūreivių baladžių apie Šenando bei Rio Grande, išvargęs Nialas nebeturėjo jėgų drauge su visais džiaugtis sėkminga kelionės pradžia ir užmigo kur kas anksčiau, negu jūreiviai išdainavo savo repertuarą.
Vyrai pakirdo prieš dvi valandas iki aušros ir nužygiavo toliau, dar žvaigždėms neišblėsus. Jų laukė sunkiausias kelionės etapas - dešimt ar daugiau mylių iki perėjos viršaus, - todėl norėjosi įveikti jį iki dienos kaitros. Kai būrys pasiekė paskutiniojo stataus šlaito papėdę, pradėjo švisti. Nors visi jūreiviai buvo rinktiniai galiūnai, puikiai pasirengę kelionės sunkumams, matėsi, kad jie pavargo. Nialas pažvelgė į sunkiai šnopuojantį Manetą.
- Ar nemanai, kad reikėtų leisti žmonėms atsipūsti?
- Tai nuo tavęs priklauso, - linksmai atsiliepė Manetas. - Tu vadas.
Tik tada Nialui atėjo į galvą, kad juk visi laiko jį ekspedicijos vadovu, žmogumi, kuris įsakinėja. Jis net nuraudo sakydamas:
- Tokiu atveju sustokime užvalgyti.
Manetas riktelėjo įsakymą, ir vyrai susėdo pakelėje pasistiprinti duona su sūriu bei kokoso pienu. O Nialas širdyje nusijuokė iš savęs, kad net per du mėnesius neįprato laikyti savęs "vadu".
Tarpeklyje tarp aukštųjų smiltainio skardžių būrys dar sykį trumpam stabtelėjo - pasimėgauti jūros vėju, kuris ūždamas veržėsi siauru kalnų koridoriumi. Iš čia jau matėsi apačioje plytinti dykuma, kur gimė ir užaugo Nialas bei Veigas; diena buvo tokia skaisti, kad tolumoje galėjai įžiūrėti netgi didžiojo ežero Telamo žvilgesį. Nialas pasisuko į brolį.
- Gaila, kad nepasiėmėme su savimi Masigo. Būtų galėjęs bent iš tolo pasidžiaugti gimtaisiais kraštais.
Veigas nusijuokė ir papurtė galvą.
- O ne, nieko panašaus. Aš klausiau jo, ar nenorėtų grįžti, ir jis atsakė nenorįs daugiau matyti tos siaubingos vietos. Taip galvoja ir dauguma kitų diriečių. Net tarnaudami vorams jie jautėsi laimingesni, negu gyvendami požemyje.
Nialas liūdnai palingavo galvą; plokščiakalnio vaizdas ir sūriojo ežero platybių žvilgesys jį tiesiog kerėjo. Nuostabus reginys žadino prisiminimus apie skausmo dar neaptemdytą laimę: apie tuos laikus, kai jis pirmąsyk pajuto tikros laisvės skonį.
Leistis nuo kalnų nebuvo sunku, tik labai karšta, nes kalnai užstojo gaivų jūros vėją. Kai vyrai pagaliau pasiekė raudonąją dykumą su keistosiomis vėjo ir smėlio išgraužtomis kolonomis, jų dulkėtus veidus vagojo prakaito upeliai. Bet kadangi aplinkui nebuvo jokio pavėsio ir saulė plieskė tiesiai į viršugalvius, jie lėtai nupėdino toliau per raudoną smėlį. Nialas prisiminė granitinį šulinį šalikelėje; kai užsiminė apie jį vyrams, tie iškart paspartino žingsnį, netgi žygio dainą užtraukė. Visgi kokia paradoksali toji žmogaus valia, nebe pirmą sykį pagalvojo Nialas: dūsta, nyksta iš nuobodulio, bet dažniausiai užtenka vieno padrąsinančio žodžio, kad ji atsigautų.
Priėję kelio vingį, nuo kurio jau matėsi šulinys, priekyje einantys jūreiviai apmaudžiai stabtelėjo. Ties granitinio rezervuaro pagrindu, mažyčiame šešėlio plote, gulėjo susirangęs milžiniškas šimtakojis. Žemės virpėjimas po vyrų kojomis jau perspėjo padarą, kad kažkas artinasi, ir dabar jis spoksojo į žmones, atstatęs į ragus panašius čiuptuvus. Kadangi šulinys buvo rytinėje kelio pusėje, o vakarinėje stūksojo status uolinis skardis, apeiti nuodingąjį gyvį buvo gana sudėtinga.
Nialas palengva žengė link šimtakojo, abipus jo - Veigas ir Manetas; vaikinas tikėjosi, kad padaras atsitrauks, išsigandęs akivaizdžios priešų persvaros. Bet šimtakojis tikriausiai buvo ką tik radęs šį šulinį, o gal tiesiog nenorėjo trauktis iš vienintelio pavėsio kelių mylių spinduliu; išvydęs artėjančią trijulę, jis tik kilstelėjo nuo žemės priekinę kūno dalį, grėsmingai pasistojo piestu ir piktai sušnypštė: suprask, neketina pasiduoti. Gyvis buvo mažiausiai aštuonių pėdų ilgio, akys blausios kaip gyvatės. Veigas ir Manetas stabtelėjo, o Nialas žengė dar vieną žingsnį į priekį. Simeonas kažką perspėjamai burbtelėjo, ir staiga padaras puolė pirmyn, neįtikėtinai vikriai perstatinėdamas mažytes kojeles.
Kažkas prašvilpė oru pro pat Nialo petį, ir į pravirus šimtakojo nasrus įsmigo strėlė. Padaras keistai kvarktelėjo iš skausmo, panašiai kaip varlė jautis. Dar viena strėlė atšoko nuo rudos šarvuotos nugaros. Šimtakojis grėsmingai pasistojo piestu, krutindamas ore mažytes kojeles lyg šimtą piktų rankų. Lankininkai, pasinaudoję galimybe, iššovė į minkštą pilvą. Viena iš strėlių įsirėžė į taikinį su tokia jėga, kad susmigo visa, iki pat plunksnos, ir visi išgirdo, kaip aštrus antgalis caktelėjo į nugaros šarvą iš vidaus. Tačiau padaras, kad ir kaip bebūtų keista, toliau puolė, nešamas užpakalinių kojų. Tada pats augaločiausias iš jūreivių iššoko į priekį ir susmeigė ietį į pravirus nasrus. Nialas pagavo instinktyvaus atsako tvyksnį: šimtakojis ūmai suvokė, kad mirtis neišvengiama. Jis sustojo, apsisuko ir žaibiškai nėrė priešinga kryptimi, palikdamas paskui save rausvo kraujo ir žalio skysčio lašų pėdsaką. Žmonės žiūrėjo, kaip sužeistas plėšrūnas ropščiasi per akmenis kelio pakraštyje; styrančios strėlės kliuvo už akmenų, trukdydamos jam judėti. Netikėtai Nialas prisiminė, kaip anąsyk kažkoks grobuonis mėgino užpulti jį, miegantį už netoliese esančios uolos - Nialas tada apdairiai pridengė savo slėptuvę dygliuotais krūmais; nuojauta pakuždėjo jam, kad tai buvo tas pats padaras, kuris dabar skuba atokesnėn vieton ramiai numirti.
O žmones apėmė nesuvaldomas džiugus susijaudinimas; kaitra jų daugiau nebekankino, ir nuovargis, rodos, išnyko iš kojų raumenų. Visi vienas per kitą sveikino jūreivį, paleidusį pirmąją strėlę, kiekvienas smulkiai aiškino, kaip laukė tinkamo momento iššauti ir kokiu būtent kampu jo strėlė susmigo į siaubūno pilvą. Vyrai ąsočiais sėmė iš šulinio ledinį vandenį, godžiai gėrė, o kas liko, pylė sau ant galvų ir krūtinių. Paskui susėdo siauroje šešėlio juostoje skardžio papėdėje ir ėmė stiprintis duona, sūriu bei svogūnais.
Tik Simeonas sėdėjo susimąstęs.
- Kažin, - pagaliau pratarė jis, - kodėl šimtakojis puolė net ir matydamas, kad mūsų tiek daug?
Nialas gūžtelėjo pečiais.
- Tikriausiai laikė šią vietą savo asmenine teritorija.
Gydytojas papurtė galvą.
- Šuliniai ir šaltiniai niekada nepriklauso vienam kuriam gyvūnui. Iš jų geria visi. - Jis pažvelgė tolyn į dykumą, apaugusią kaktusais ir dygliuotais krūmokšniais. - Įtariu, kad tas plėšrūnas jau anksčiau buvo susidūręs su žmonėmis ir įsitikino, kad juos lengva išgąsdinti.
- Su žmonėmis? Šioje nykioje žemėje?
- Kodėl gi ne? Juk tu gyvenai dykumoje.
Tai buvo tiesa. Nialas žiūrėjo, kaip virpa virš smėlio įkaitęs oras, ir spėliojo, ar nėra po šiais akmenimis bei krūmais slaptų įėjimų į požemines olas. Kiek dar žmonių slapstosi požeminėse olose - ar net požeminiuose miestuose - atšiauriausiuose Žemės kampeliuose? Ir Nialas širdyje davė sau priesaiką: kada nors surasti būdą, kaip susisiekti su tais tremtiniais, ir pranešti jiems, kad nuo šiol jie laisvi žmonės ir gali be baimės gyventi po atviru dangumi.
Už valandos pailsėję ir atsigavę vyrai patraukė toliau. Netrukus raudonąjį smėlį pakeitė juodas vulkaninis žvirgždas ir bazalto skeveldros, kelias nuvinguriavo tarp tamarisko ir erškėčių brūzgynų. Vakaruose dunksojo ugnikalniai, žymintys tolimiausią skruzdžių žemės ribą. Po keturių valandų, saulei jau liečiant vakarinį horizontą, po kojomis vėl sugurgždėjo smėlis. Nialas atpažino vietovę: namai jau nebetoli. Vyrai sunkiai bepavilko kojas, bet kai Nialas pranešė, kad kelionės tikslas jau ranka pasiekiamas, nuskubėjo pirmyn, įkvėpti minties, kad rytoj jau galės sukti namo. Dykumos monotoniškumas miestiečius stūmė į neviltį.
Rytuose jau įsižiebė pirmosios žvaigždės, kai Nialas įžiūrėjo priekyje pažįstamą vamzdiškųjų kaktusų guotą. Veigas neištvėręs nuskuodė pirmas. Po dešimties minučių jis jau mojo draugams iš po euforbijos kaktuso, augančio šalia įėjimo į olą.
- Landa neliesta.
Kai atskubėjo likusieji, Veigas jau žėrė smėlį nuo landos plokščiu akmeniu. Ola buvo palaidota po smėliu - neseniai praūžusios smėlio audros ženklas. Nešikai, atgabenę ir kastuvus, suskato kasti, likusieji nuėjo rinkti žagarų laužui. Nialas patarė jiems eiti poromis, tam atvejui, jei sutiktų tigravabalį ar skorpioną - retas dykumos padaras išdrįs pulti daugiau negu vieną žmogų. Kai pirmosios laužo liepsnos traškėdamos įsiplieskė nakties tamsoje, kastuvas garsiai skambtelėjo į akmenį; kaip paaiškėjo, kaip tik į didžiulį plokščią akmenį, kuris visada dengė įėjimą į olą. Nialas iškart pamatė, kad smulkesni akmenukai, kuriais jis užkimšo plyšius, tebėra savo vietoje. Manetas ir Simeonas pašvietė deglais, kol broliai rankomis išjudino ir iškėlė akmenis. Nialas pasiruošė pasitikti suirusio kūno smarvę. Bet atplėšus paskutinįjį akmens luitą, dengiantį angą, į veidus plūstelėjo tik pažįstamas tigravabalių kvapas, sumišęs su jau beveik išsivadėjusiais žmogaus būsto kvapais. Paėmęs iš Maneto deglą, Nialas nusileido žemyn į tamsą. Viduje viskas buvo taip, kaip jis paliko išeidamas. Ant tėvo lovos tysojo figūra, pridengta įkapių audeklu. Bet kai Nialas, sukaupęs valią, atidengė audeklo kraštą, išvydo po juo tik kaukolę su tuščiomis akiduobėmis. Karštame ore Ulfo kūnas greitai supuvo, liko tik griaučiai bei vienas kitas apdaro skutelis.
Vyrai nuleido į olą karstą. Tada Nialas su Veigu suėmė už kampų esparto žolės čiužinį ir atsargiai perkėlė į šilku išmuštą karstą. Tą akimirką Nialas nieko nejautė, tik stengėsi būti atsargus, kad griaučiai nesubyrėtų į dalis. Tačiau kai deglo liepsna apšvietė priekinius skeleto dantis ir jis išvydo švarplę tarp priekinių dantų, kuri suteikdavo tėvo šypsenai padaužišką išraišką, vaikiną staiga persmelkė nepakeliamas praradimo jausmas. Jis atsisėdo šalia karsto, užsidengė delnais veidą ir pravirko - taip, kaip neverkė nuo vaikystės. Veigas nemėgino guosti brolį - paties skruostais plūdo ašaros. Bet kai Nialas pagaliau nusišluostė akis ir sukryžiavo mirusiojo rankas ant krūtinės, sunkumas nuslinko nuo širdies, tapo lengva ir gera, tarytum jis ką tik pabendravo su mirusio tėvo dvasia.
Karstą atsargiai ištraukė pro landą laukan. Nialas norėjo, kad tėvas dar pagulėtų po žvaigždėmis prieš amžinai užsidengiant karsto dangčiui. Bet vis dėlto užklojo palaikus įkapių audeklu, palikdamas tik kaukolę: atrodė kažkaip šventvagiška leisti nakties vėjui šaldyti plikus tėvo kaulus.
Nuo pat kelionės pradžios Nialas puoselėjo viltį, kad paskutiniąją naktį praleis oloje, savo paties lovoje. Bet kai atsisėdo prie laužo, susisupęs į antklodę - naktis buvo žvarbi, vėjas pūtė iš šiaurės vakarų, - suprato, kad po žeme tikrai neužmigs: pernelyg įprato prie vėjo dvelkimo į veidą. Jiedu su Veigu sėdėjo nuošaliau nuo kitų, nedaug valgė ir gėrė. Abiem buvo sunku patikėti, kad štai jie ir vėl dykumoje, kad per tris mėnesius, prabėgusius nuo tada, kai paliko gimtuosius namus, įvyko tiek daug stulbinančių pokyčių. Bet kai jūreiviai užtraukė savo melancholiškas balades - tokiu būdu reikšdami pagarbą žmogui, kurio balti skruostikauliai atspindėjo tekančio mėnulio šviesą, - brolių vokai apsunko ir praeities prisiminimai maloniai susimaišė su ateities svajonėmis. Jie pasislinko arčiau ugnies, užsitraukė antklodes ant pečių ir nugrimzdo į gilų miegą be sapnų. Jūreiviai, pavargę po ilgo žygio, taip pat netrukus nutilo ir sumigo.
Nialą pažadino liepsnos traškėjimas. Kažkas įmetė kreozoto krūmokšnį į blėstančias laužo žarijas. Tai padarė Simeonas, kuris dabar sėdėjo prie ugnies sukryžiavęs kojas po savimi, ant pečių užsimetęs kailinį apsiaustą. Tamsoje per akmenis nubrazdėjo kažkoks padaras; iš nerangių žingsnių galėjai spėti, kad tai stambus skorpionas patinas, traukiamas prie žemės didžiulių žnyplių. Tikriausiai plėšrūnas stebėjo juos, bet taip ir nesiryžo užpulti, todėl pasitraukė gilyn į naktį.
Nialas apsivertė aukštielninkas ir įsmeigė akis į dangų. Stygmasteris išmokė jį skirti svarbiausias žvaigždes bei žvaigždynus: Šiaurinę, Didžiuosius ir Mažuosius Grįžulo Ratus, Skalikus bei Liūtą. Šiaurinė žvaigždė jau artėjo prie šiaurinio horizonto, Didieji Grįžulo Ratai buvo kaip tik virš jos: tai reiškė, kad iki aušros liko dar maždaug dvi valandos. Nialas mintyse nubrėžė liniją per centrines Grįžulo Ratų žvaigždes ir rado Vegą, taip pat artėjančią link horizonto. Aiškiame dykumos ore ji spindėjo lyg žydras deimantas. Prieš pusantro šimto milijonų metų galingas sprogimas išsviedė į atvirą kosmosą augalų-valdovų sporas. Kas nutiko tiems jų gentainiams, kurie liko LA3 planetoje? Ar pasiekė jie galutinį savo evoliucijos tikslą ir tapo superbūtybėmis? O gal jie jau išnyko, užleisdami vietą kitoms gyvybės rūšims?
Ties pietiniu horizontu spindėjo Skorpionas ir Svarstyklės, žemiau jų aiškiai matėsi Kentauras. Nialas pagalvojo apie žmones, gyvenančius tame tolimame žvaigždyne. Pasak Stygmasterio, klimatas jų planetoje labai panašus į Žemės klimatą, ir azoto bei deguonies proporcija atmosferoje beveik tokia pati. Tie žmonės įkūrė savo kolonijas kitose sistemos planetose ir netgi pasistatė miestą po kupolu beoriame Naujosios Žemės mėnulyje.
Tačiau Stygas iki šiol nieko nepasakojo apie tų persikėlėlių istoriją, o Nialui neatėjo į galvą paklausti. Dabar, gulint po atviru žvaigždėtu dangumi, jį staiga pagavo smalsumas, galvoje vienas po kito užgimė šimtai įvairiausių klausimų. Ar Naujoje Žemėje yra vietinių protingos gyvybės formų? Ar vyrai ir moterys sugyvena be konfliktų? Ar naujojoje aplinkoje nepasikeitė tų žmonių išorė? Ar turi jie priešų? Ar jų planetoje auga tokie medžiai ir augalai kaip Žemėje? Ar yra ten upių bei jūrų? Bet svarbiausia, ar jiems pavyko išspręsti amžinąsias žmogaus prigimties problemas, kurios žmonijos istoriją pavertė apmaudžių kvailysčių ir nusikaltimų sąrašu? Gal ilga kelionė per kosmosą ir naujos civilizacijos kūrimo sunkumai pažadino jų protus, o gal persikėlėliai vėl nugrimzdo į sąmonės letargą?
Dabar Nialas tvirtai žinojo, kad būtent mieganti sąmonė yra didžiausia žmogaus problema. Susidūrę su kliūtimis bei sunkumais, žmonės narsiai kaunasi. Bet vos tik nugali, praranda viską, ką laimėjo - nes nugrimzta į tingulį ir tampa kasdienybės aukomis. Jie nebesugeba išlaikyti savyje įtampos, siekimo būsenos - sakytum, visi staiga apserga miego liga. Jeigu Naujosios Žemės žmonės išsprendė šią problemą, tai jie tikriausiai jau net nebe žmonės, o dievai...
Simeonas įmetė dar žagarų į laužą. Nialas nerangiai atsisėdo.
- Gal karšto gėrimo? - pasiūlė gydytojas.
Vaikinas linktelėjo. Jis pasislinko arčiau ugnies ir nuo galvos iki kojų susisupo į antklodes: dykumos vėjas smelkėsi į kaulus. Simeonas įbėrė į verdantį vandenį džiovintų žolelių. Rytiniame horizonte jau brėško šviesa.
- Tu ką, visą naktį nemigai?
- Ne. Kažkas mane pažadino - kažkoks padaras su raudonomis akimis. - Simeonas parodė vamzdiškųjų kaktusų pusėn.
- A, tikriausiai skorpionas, gyvenantis po uola. Sykį jis vos nesurijo Maros, kai ji buvo dar kūdikis.
Simeonas susiraukė.
- Na, ne, civilizacija man labiau prie širdies.
Jie sėdėjo, šildydamiesi rankas į karštus puodelius, kvėpuodami aromatingais nuoviro garais. Stambios šakos, sumestos į laužą, tvoskė ryškia oranžine kaitra, nes nesiliaunantis vėjas neleido žarijoms užgesti; reginys traukė akį ir hipnotizavo. Kurį laiką bičiuliai tylėjo, pasinėrę į savo mintis. Paskui Simeonas paklausė:
- Ar tu kada nors pagalvojai, kodėl Vorų Valdovas visą laiką apsimetinėjo esąs patinas?
- Gal todėl, kad Vorų Valdovas skamba grėsmingiau negu Vorų Valdovė.
Simeonas prunkštelėjo.
- Man ir taip, ir taip skamba vienodai baisiai.
- Bet tokia jau susidariusi nuomonė, kad vyrai turi savyje daugiau pykčio negu moterys. Ir dar kažkodėl žmonės linkę žavėtis tais, kurie jiems kelia siaubą.
- Liūdnoka išvada, - burbtelėjo gydytojas.
- Aš suvokiau tai Baltajame bokšte, - kalbėjo toliau Nialas. - Kai pradedi gilintis į žmonijos istoriją, labiausiai pribloškia tai, kad dauguma didžiųjų vadų buvo žmogžudžiai maniakai. Juos net ir praminė atitinkamai, pavyzdžiui, Ivanas Rūstusis ar Abdulas Prakeiktasis; ir tokie vardai turėjo skambėti kaip komplimentas. Kuo žiauresni buvo valdovai, tuo labiau jais žavėjosi pavaldiniai. Kartais žmonės būna tiesiog neįtikėtinai kvaili.
Simeonas nustebęs šnairom dėbtelėjo į Nialą.
- Tai gal būtų geriau, jei jie ir toliau vergautų vorams?
- Ne. Kad ir kokie kvaili būna žmonės, jiems vis tiek reikia laisvės. Nes tik laisvė padeda jiems atsikratyti kvailumo. Žmonės mokosi iš klaidų ir išbandymų. Todėl reikia leisti jiems klysti. Jie privalo patys ieškoti kelių, kaip išspręsti savo problemas. Nejaugi manai, kad žmonėms iš tiesų labiau į naudą vergauti vorams? - Nialas įtarė, kad kartais Simeonas tyčia veliasi į ginčus.
- Ne. Bet tu pats sakei, kad tave jau pykina nuo to, kaip jie daužo kaktas į šaligatvį kas kartą, kai tu eini pro šalį.
- Taip, tai ir yra keisčiausias žmogiškosios prigimties paradoksas. Žmonės labiau už viską pasaulyje trokšta laisvės, bet kai tik gauna ją, skuba paaukoti kokiam nors valdovui. Nuolat dairosi aplinkui, kuo galėtų žavėtis. - Nialas mąstė šia tema jau porą pastarųjų savaičių. - Taip yra todėl, kad kiekvienas žmogus gyvenime siekia kažkokio tikslo. O kadangi asmeninio tikslo neturi, noriai aukoja savo laisvę tam, kas nurodo jam tikslą. Bet tai nereiškia, kad žmogui būtų geriau nelaisvėje. Tai reiškia, kad žmonės privalo išmokti ieškoti tikslų savyje.
- Ir kaip tu juos to išmokysi?
- Nežinau. Bet anksčiau ar vėliau rasiu būdą.
- O aš maniau, kad tau nepatinka būti valdovu, - atsainiai tarstelėjo Simeonas.
Nialas gūžtelėjo pečiais.
- Nepatinka. Tai sunkus darbas. Bet kažkas juk turi jį dirbti. Kažkas turi išmokyti žmones, kaip kurti savo gyvenimą, kaip atstatyti miestą, kaip auklėti vaikus. Vorai per kartų kartas mėgino sunaikinti žmonėse protą. Manyčiau, mano užduotis - sugrąžinti jiems gebėjimą mąstyti. Jei įstengsiu tai padaryti, žmonėms nebereikės valdovo.
Simeonas ryžtingai papurtė galvą.
- Valdovas visuomet reikalingas. Nes žmonėms valdovas - tai jų tingėjimo pateisinimas; o juk tingėti gali ir labai protingi žmonės. Aš ne cinikas. Kuo daugiau gero tu jiems darai, tuo labiau jie tavimi žavisi ir reikalauja, kad leistumeisi garbinamas. Žmonėms patinka daužyti kaktas į šaligatvius. Kodėl, tavo manymu, jie nori palaidoti tavo tėvo kaulus didingame mauzoliejuje? Kad turėtų kuo žavėtis, ką garbinti.
Nialas net krūptelėjo, išgirdęs pastarąją Simeono pastabą. Jis atsigręžė į karstą. Auksinės rankenėlės žvilgėjo pirmuose tekančios saulės spinduliuose. Tačiau tuščios kaukolės akiduobės juodavo lyg tamsos akivarai. Ūmai Nialas nusijuokė ir ryžtingai atsistojo.
- Tavo tiesa, Simeonai. Buvau kvailas, kad anksčiau šito nesupratau.
Simeonas sutriko.
- Ko nesupratai?
Nialas pasilenkė ir papurtė už peties arčiausiai gulintį žmogų. Tai buvo vienas iš karsto nešėjų.
- Žadink vyrus. Pasakyk, kad eitų ir pririnktų daugiau žagarų.
Simeonas susiprotėjo, ką sumanė Nialas.
- Manai, elgiesi išmintingai?
- Esu tuo tikras. Be to, jam nebūtų jauku miegoti vidury miesto.
- O ką pasakys tavo motina?
- Ji supras.
Veigas, pažadintas šurmulio, atsisėdo ir pasitrynė kumščiais akis.
- Kas čia vyksta? Iškeliaujame?
- Dar ne. Kelkis ir padėk man.
- Ką dar sumanei?
- Jo vieta čia, šioje dykumoje, - rimtai atsakė Nialas. - Ar tikrai nori matyti mūsų tėvą gulintį marmuriniame mauzoliejuje?
Veigas kurį laiką sutrikęs žiūrėjo į jaunesnįjį brolį, paskui papurtė galvą.
- Ne. Tiesą sakant, man šis sumanymas niekada nepatiko.
Jis atsistojo. Broliai dviese perkėlė karstą į laužo vidurį. Sugruzdę kreozoto krūmai sutraškėjo nuo didelio svorio, ir karstas prasmego į liepsną. Aplinkui pažiro raudonos žiežirbos, lakas nuo karščio susproginėjo pūslelėmis, paskui užsiplieskė. Nialas įmetė į ugnį ir karsto dangtį. Kai vyrai grįžo nešini glėbiais sausų šakų bei kreozoto krūmokšnių, Nialas paliepė mesti viską į laužą. Po dešimties minučių nuo laužo tvoskė toks karštis, kad žmonėms teko pasitraukti atokiau. Riaumojančiuose liepsnos liežuviuose karsto jau nebesimatė.
Stebėdamas, kaip tėvo palaikai virsta dūmais ir pelenais, Nialas išgyveno pakilaus džiugesio antplūdį. Širdgėla ir liūdesys priklauso praeičiai, į kurią žmonės pernelyg mėgsta kabintis. O štai laužo liepsnos verčia svajoti apie ateitį.
Kai ugnis virto krūva žėruojančių anglių, Nialas pasisuko į Manetą.
- Tegu žmonės kraunasi mantą. Trauksime namo.