Colin Wilson

BOKŠTAS

Ant žemos sienelės, supančios pastatą, nuleidęs galvą ant rankų sėdėjo vyras. Pastebėjęs prižiūrėtoją, jis nušoko žemėn ir įsitempė. Nialas atpažino, kad tai tas pats žmogus, kuriam prižiūrėtoja spyrė į veidą. Vienas jo skruostas buvo ištinęs, nosį kirto randas, po akimi juodavo mėlynė.
- Nuvesk šiuos žmones pas valdytoją, - paliepė moteris.
Darbininkas skubiai linktelėjo. Prižiūrėtoja apsisuko ant kulnų ir nužingsniavo atgal į pastatą.
- Eime, - paragino trijulę aukštaūgis vežėjas ir nusivedė juos per aikštę prie dviračio vežimaičio, palikto ant žolės.
Sairisė užjaučiančiai žvilgtelėjo į jo sumuštą veidą ir pasiūlė:
- Mes galime ir pėsti nueiti. Tik pasakyk kur.
Kaip Nialas ir tikėjosi, vyriškis tik papurtė galvą.
- Atsiprašau, privalau įvykdyti įsakymą.
Sairisė ir abu vaikinai nenoriai sulipo į vežimaitį.
Ir tik tada Nialas pastebėjo būrį vyrų, plušančių Baltojo bokšto papėdėje; vienas iš jų dėvėjo geltoną tuniką. Vaikinas patapšnojo vežėjui per petį.
- Klausyk, ką jie ten veikia?
Vežėjas abejingai dirstelėjo kitapus vejos.
- Tai vabalų tarnai. Mums neleidžiama su jais kalbėtis.
- Kodėl?
- Nežinau. Mes neklausinėjame.
Aukštaūgis smarkiai trūktelėjo iš vietos, ir keleiviai krestelėję atsilošė sėdynėse. Nialas smalsiai grįžtelėjo per petį į bokštą. Vyrai nešė statines iš didelių keturračių vežimų ir krovė jas palei bokšto pagrindą. Darbui vadovavo mažasis žmogelis su geltonu apdaru.
Vežėjas žvaliai, be didelių pastangų, nurisnojo plačiuoju prospektu. Išskyrus kelis vilkinius vorus bei būrį vergų, pražygiavusį tolumoje, gatvė buvo beveik tuščia. Nialas pasilenkė į priekį ir vėl paklausė vežėjo:
- Kur visi žmonės?
- Dirba, - trumpai atsakė tas.
Vaikinas dirstelėjo į aukštaūgio mintis ir labai nustebo supratęs, kad tas nė trupučio nepyksta ant moters, įspyrusios jam. Vežėjas tikėjo, kad buvo kaltas ir nusipelnė bausmės. Nialui toks vergiškas nuolankumas pasirodė tiesiog nesuprantamas.
Priešais žalią pastatą su grakščiomis kolonomis - tokiomis pat, kaip ir sugriuvusioje šventykloje - vežėjas nuleido ienas ant žemės ir padėjo keleiviams išlipti.
- Čionai, - parodė jis.
Jis nusivedė trijulę nudilusiais laipteliais link dvivėrių įmantriai išpuoštų bronzinių durų ir stumtelėjo vieną durų pusę. Jie atsidūrė erdviame vestibiulyje su pilko marmuro grindimis; pasieniais lygiais tarpais stovėjo marmuriniai suolai. Pro aukštus, plačius langus plūdo saulės šviesa.
Laiptais aukštyn lipo moteris. Vežėjas atsikrenkštė ir garsiai tarė:
- Atsiprašau, ponia...
Moteris atsigręžė ir staiga šūktelėjo:
- O Dieve, Sairise! Ką tu čia veiki?
Sairisė iškart atpažino moters balsą, bet tik po akimirkos veidą. O tada šūktelėjo: "Ingelda!“ - ir nubėgo jos apkabinti. Kelias sekundes moterys garsiai juokėsi apsikabinusios; Ingelda sykį net kilstelėjo Sairisę nuo grindų. Paskui ji pastebėjo vežėją, klūpantį ant vieno kelio.
- Kur juos vedi? - valdingai pasiteiravo Ingelda aukštaūgio darbininko.
- Pas valdytoją, ponia.
- Puiku. Aš pati juos nuvesiu. Tu palauk čia. - Ingelda pasisuko į Nialą ir Veigą. - Vadinasi, jie ir jus sučiupo. Taip ir maniau, kad sučiups.
Sairisė paklausė:
- Tu taip pat belaisvė?
Ingelda šyptelėjo ir pakėlė antakius.
- Ne visai taip...
Veigas dėbtelėjo į jos pilvą.
- Aš maniau, tu nėščia...
- Laimei, aliarmas buvo netikras, - nerūpestingai atšovė moteris.
Nialas ir Veigas susižvalgė. Nialas suprato, ką pagalvojo vyresnysis brolis: melagė Ingelda apsimetė esanti nėščia, kad Ulfas nuvestų ją į Dirą.
O Ingelda tuo tarpu viena ranka draugiškai apsikabino Sairisę per juosmenį.
- Eime pas Kazaką.
- Pas Kazaką? - Sairisė žinojo, apie ką ji kalba.
- Taip, jis čia valdytojas.
Ingelda pamojo vaikinams sekti paskui ją ir ėmė kopti laiptais aukštyn.
Dėdienė buvo gerokai pasikeitusi nuo to laiko, kai Nialas paskutinį kartą ją matė. Jos juodi plaukai buvo dailiai sušukuoti, sukelti ant pakaušio ir suimti auksiniu žiedeliu. Be to, ji kiek papilnėjo, figūra įgavo stotingumo. Ingelda vilkėjo žvilgančią baltą tuniką, per kurią matėsi įdegusios kojos, avėjo baltus sandalus. Jos putnios lūpos tapo dar raudonesnės, negu buvo. Žodžiu, Ingelda tiesiog tryško sveikata. Šalia jos Sairisė atrodė liesa ir susenusi.
Antrasis aukštas tokiems rūmams buvo pernelyg skurdus - paprasčiausias platus koridorius su vienodomis medinėmis durimis abiejose pusėse. Tolimajame jo gale priešais vienas duris stovėjo du sargybiniai. Nialas prisiminė matęs tuos vyrus požeminiame mieste ir tikėjosi, kad jie bent šyptelės jam. Tačiau sargybiniai stovėjo lyg suakmenėję, žvelgdami tiesiai priešais save, ir tik dar labiau įsitempė, Ingeldai žengiant pro duris.
Puikesnės menės Nialas gyvenime dar nebuvo matęs. Grindis dengė karališkos žalios spalvos kilimas, sienas puošė sunkios žalios užuolaidos. Lubos paauksuotos, palubėje du didžiuliai, žaižaruojantys krištoliniai sietynai. Menėje nebuvo baldų, užtat visur ant grindų pūpsojo krūvos pagalvėlių. Tolimajame gale ant pagalvių šūsnies drybsojo Kazakas, o dvi jaunos moterys vėdavo jį vėduoklėmis iš stručio plunksnų. Pamatęs Ingelda su trimis nepažįstamaisiais, valdytojas nepatenkintas susiraukė, bet tuoj pat išplėtė akis iš nuostabos, atpažinęs Nialą. Jis net kilstelėjo nuo pagalvių, ir abi merginos prišokusios padėjo seniui atsistoti.
- Mano brangusis berniuk! Koks netikėtumas! Kodėl man niekas nepranešė apie tavo atvykimą?
Nialas net nukaito, nesitikėjęs tokio širdingo sutikimo.
- O čia tikriausiai Sairisė? O taip, žinoma! Tu labai panaši į savo seserį. Sveika atvykusi, mieloji. Nagi, nagi. O tu turbūt...
- Veigas.
- Taip, taip, Veigas, žinoma. O kurgi... - Kazakas akimirkai nutilo, neįstengdamas prisiminti vardo, - ...kurgi Ulfas?
- Ulfą nužudė vorai, - atsakė Sairisė.
Kazakas palingavo galva, ir jo dvigubas smakras taip pat krestelėjo.
- Kaip baisu! Labai apgailestauju. Prašau, prieikite ir sėskitės. - Valdytojas pasisuko į vieną iš tarnaičių. - Atnešk mums ko nors išgerti. Taip, taip, čionai, mano mieloji, sėskis čionai. - Nialas pastebėjo, kaip sužvilgo Kazako akys, įsmeigtos į Sairisę. - Sėskis, Nialai. Ir tu... - Veigo vardas jau išgaravo jam iš galvos. - Taip, man labai gaila, kad Ulfą ištiko tokia lemtis. Bet juk jis nužudė vorą, ar ne? Ir todėl mes visi atsidūrėme čia.
Nialas jau žiojosi pataisyti Kazaką, pasakyti jam tiesą, bet paskui persigalvojo. Kuo mažiau žmonių žinos, kas iš tiesų nužudė vorą, tuo geriau.
- O kur Sefna? - pasidomėjo Sairisė.
- Moterų kvartale. Vėliau galėsi pas ją nuvykti.
- O mano mergaitės, Runa ir Mara? Ar galėsiu jas pamatyti?
- Žinoma, aš tuo pasirūpinsiu.
Grįžo tarnaitė, nešina padėklu su aukštomis metalinėmis taurėmis. Auksaspalvis gėrimas buvo vėsus ir saldus, su citrinos prieskoniu. Kazako taurė buvo sidabrinė, išpuošta brangakmeniais.
- Ačiū, mieloji, - tarė jis ir patapšnojo merginai per šlaunį. Tada nusišypsojo Sairisei. - Į tavo sveikatą, mieloji.
Nialas akies krašteliu pastebėjo, kaip Ingeldos veide šmėkštelėjo pavydo šešėlis.
O Kazakas tuo tarpu paklausė:
- Kas jus atsiuntė pas mane?
- Moteris, apsirengusi žvilgančiais juodais rūbais.
Kazakas kilstelėjo antakius.
- Viena iš Mirties Valdovo patikėtinių? Kurgi jūs su ja susitikote?
- Toji moteris vedė mus pas jį.
Valdytojas nepajėgė nuslėpti nuostabos.
- Pats Mirties Valdovas pageidavo jus pamatyti? Bet kodėl?
Nialas tylėjo, leisdamas Veigui ir Sairisei papasakoti apie audienciją pas Mirties Valdovą. Kazakas įdėmiai klausėsi, jo akys įgavo mąslią išraišką. Paskui jis pažvelgė į Nialą.
- Ar tu supranti, ką galėtų reikšti toks Valdovo susidomėjimas jumis?
- Manyčiau... tai kažkaip susiję su voro nužudymu, - užsikirsdamas pratarė vaikinas.
Tada Kazakas skubiai paklausė:
- Ar jis klausinėjo apie tai?
- Ne.
- Vadinasi, nesusiję. - Valdytojas skvarbiai nužvelgė Nialą iš po primerktų vokų, ir vaikinas dar sykį nusistebėjo šio žmogaus vidine jėga. - Tu tikrai nieko nežinai? Su manimi gali būti visiškai atviras. Tu juk tarp draugų.
Kiekvieną sykį, kai Nialas jau norėdavo išdrožti visą tiesą apie voro žūtį, jį sulaikydavo tas pats vidinis impulsas, padėjęs jam neišsiduoti Mirties Valdovo akivaizdoje. Štai ir dabar vaikinas užtikrintai papurtė galvą:
- Neturiu nė menkiausio supratimo.
- Hm, - numykė Kazakas ir užsigalvojęs pakėlė prie lūpų taurę. - Keista, labai keista.
Jis dar dešimt minučių atkakliai kamantinėjo Nialą bei jo artimuosius apie viską, kas jiems nutiko nuo tos dienos, kai pateko į nelaisvę. Nialas netgi šiek tiek piktdžiugiškai išklojo valdytojui smulkiausią ataskaitą apie kelionę į vorų miestą ir pirmąją naktį mieste, tuo pat metu puikiai suvokdamas, kad Kazakui šito apmaudžiai maža. Nuojauta sakė karaliui, kad mįslės įminimo raktas - pats Nialas. Bet jis taip ir nesugebėjo įsitikinti, ar vaikinas kalba atvirai, ar vis tik kažką nutyli. Visą pokalbio laiką Nialas jautė skvarbų Kazako žvilgsnį, bandantį įspėti jo paslaptį.
Tuo tarpu Ingelda iš nuobodulio nebenustygo vietoje. Kai Kazakas akimirkai nutilęs gurkštelėjo auksaspalvio gėrimo, moteriškė skubiai paklausė:
- Ar galiu parodyti Sairisei moterų kvartalą?
Kazakas gūžtelėjo pečiais.
- Žinoma. Ir nuvesk ją pasimatyti su vaikais. - Valdytojas maloniai nusišypsojo Sairisei. - Taisyklės tai draudžia, bet dėl tavęs...
- Argi aš negalėsiu pasilikti su savo mažylėmis? - paklausė Sairisė.
Kazakas papurtė galvą.
- Tai neįmanoma, brangioji. Ingelda paaiškins tau kodėl. Bet nesirūpink. Esu tikras, kad mes ką nors sugalvosime. - Jis švelniai palytėjo Sairisės smakrą. - Pasikalbėsime apie tai vėliau.
Valdytojas atsistojo ir palydėjo svečius iki durų, viena ranka apkabinęs Sairisę per pečius. Ten jis dar sykį atsigręžė į Nialą bei Veigą.
- Judviem, suprantama, teks dirbti. Čia tokios taisyklės. Kiekvienas privalo darbuotis. Netgi aš. Bet iki rytojaus galite ilsėtis. - Valdytojas paplojo vaikinams per pečius ir nusisukęs nuėjo.
Koridoriuje Veigas paklausė Ingeldos:
- Kokį gi darbą dirba Kazakas?
- Darbą? Jis karalius!
- Jie ir čia leido jam būti karaliumi?
- O taip. Tiesą sakant, Kazakui pavaldūs visi žmonės šiame mieste. - Ingelda atrodė labai patenkinta, aiškindama tai Sairisei bei vaikinams. - Vos tik pamatęs Kazaką, Vorų Valdovas suprato, kad kaip tik tokio žmogaus jam ir reikia. Suprantate, žmonės čia tikri avigalviai. Vorams reikalingas asmuo, kuris palaikytų tvarką ir drausmę.
- Aš maniau, kad tuo rūpinasi prižiūrėtojos, - tarė Nialas.
- Taip, bet čia ir yra visa bėda. Visos prižiūrėtojos lygios tarpusavyje - kaipgi paskirsi viršininke vieną kurią iš jų?
- O kodėl jie negalėjo paskirti viršininku voro?
- O ne, tai neišgelbėtų padėties. Juk, visų pirma, vorai iki galo nesupranta žmonių. Be to, nemoka kalbėti. - Ingelda grįžtelėjo per petį. - Beje, nereikėtų vadinti jų vorais - jiems tai nepatinka. Reikia sakyti "šeimininkai".
Jie jau kirto vestibiulį, kai pro priekines duris įžengė jauna moteris. Nialo širdis apsivertė kūliais. Tai buvo Merlju. O Ingelda linksmai šūktelėjo merginai:
- Pažiūrėk, kas pas mus atvyko!
Merlju pažvelgė į Nialą maloniai nustebusi.
- O, juk tai jaunasis imtynininkas!
Nialas nuraudo iki ausų.
Merlju jau buvo spėjusi įdegti saulėje ir su trumpa balta tunika atrodė tiesiog stulbinančiai graži. Nialo širdis smuktelėjo į kulnus: toji mergina žavėjo jį dar labiau negu anksčiau. O kai Merlju šiltai šyptelėjo Veigui, Nialą skausmingai pervėrė pavydas.
- Kur jūs einate? - pasidomėjo Merlju.
- Veduosi juos į vaikų lopšelį, - atsakė Ingelda. - Nori važiuoti su mumis?
- Ne, ačiū, neturiu laiko. Reikia pasimatuoti naujus drabužius. Bet kodėl mums nepakvietus jų šiandien kartu papietauti?
Buvo akivaizdu, kad Merlju pasiūlymas nepatiko Ingeldai.
- Turėsiu iš pradžių atsiklausti tavo tėvo.
- Nesąmonė, - atšovė princesė. - Aš šių namų šeimininkė. Aš juos kviečiu.
Ingelda net paraudo.
- Puiku. Bet ir atsakysi už tai tu.
- Žinoma. - Merlju nusišypsojo vaikinams. - Iki pasimatymo vakare.
Nialas pastebėjo, kokiu žvilgsniu Veigas palydėjo nueinančią merginą. Merlju laimėjo dar vieną pergalę.
Gatvėje lūkuriavęs vežėjas skubiai pašoko, bet Ingelda su pasibjaurėjimu nužvelgė vežimaitį.
- Siaubas, koks nepatogus. Verčiau važiuokime manuoju. - Ji atsainiai pamojo vežėjui. - Gali eiti sau.
Ingelda nusivedė Sairisę ir vaikinus už rūmų, į erdvų grįstą kiemą. Ten pavėsyje sėdėjo du vežėjai ir žaidė kažkokį žaidimą su medinėmis lazdelėmis. Ingeldai spragtelėjus pirštais, jie pašoko ir įsitempė. Nialas pastebėjo, kad dėdienė nežymiai šypsosi: labai jau jai patiko demonstruoti savo galią prieš vargšus giminaičius.
Nenuostabu, kad Ingelda paniekino jų vežimaitį. Jos pačios karieta iš šviesaus medžio buvo pakankamai erdvi, kad sutalpintų dvylika žmonių; sėdynės joje buvo minkštos, patogios, ratai dideli ir grakštūs.
- Į moterų kvartalą, - paliepė Ingelda, kai visi susėdo, ir vežėjai išrideno karietą per užpakalinius vartus.
Sairisė pasisuko į Ingelda.
- Ar tu taip pat turi dirbti?
Ingelda kilstelėjo antakius.
- O ne. Šiame mieste beveik visus darbus nudirba vyrai. Šeimininkai, atrodo, laiko moteris viršesnėmis už vyrus būtybėmis. - Ji nusišypsojo Nialui ir Veigui, nepaprastai patenkinta savimi. - Bet man bet kokiu atveju nereikėtų lieti prakaito. Aš juk čia, galima sakyti, karalienė.
- Tu ištekėjai už Kazako?
- Ne, ne visai taip. Bet aš prižiūriu rūmų ūkį.
Čia įsiterpė Nialas:
- Maniau, tuo užsiima Merlju.
- Mudvi pasidaliname pareigas, - lediniu tonu atkirto Ingelda.
Karietai priartėjus prie Baltojo bokšto, Nialas pastebėjo, kad aikštėje kažkas vyksta. Joje knibždėte knibždėjo begalė didžiulių žalių vabalų.
- Kas jie tokie? - paklausė vaikinas dėdienės.
Toji niekinančiai suraukė nosį.
- Vabalai. Net neįsivaizduoju, kodėl jų tiek prigužėjo. - Ingelda pasilenkė ir paklausė vežėjų: - Ar žinote, kas čia dedasi?
Vienas iš vyriškių atsakė:
- Tikriausiai eilinį kartą bando susprogdinti bokštą.
- O, tai turėtų būti įdomu. Sustokite ten, iš kur mums būtų gerai matyti.
Vežėjai sustojo aikštės pakraštyje, šalia Vorų Valdovo rūmų. Aikštė priešais Baltąjį bokštą buvo tarytum išgrįsta žalianugariais vabalais. Jų galvos buvo geltonos, priekinės letenos ilgos ir stiprios, užpakalyje styrojo trumpos ataugos. Tie padarai buvo tiesiog milžiniški, kai kurie net daugiau kaip šešių pėdų ilgio, ir visą laiką stumdėsi tarpusavyje, trankėsi vienas į kitą masyviais kūnais. Pagavęs jų minčių vibracijas, Nialas ūmai pajuto begalinį, širdyje netelpantį džiaugsmingą jaudulį, tokį, nuo kurio norisi garsiai kvatoti. Nieko panašaus į budrų vorų pasyvumą ar neįprastą kolektyvinę skruzdžių sąmonę. Šie padarai, sakytum, tiesiog neturėjo kur išlieti geros nuotaikos pertekliaus. Jeigu jie būtų žmonės, tikriausiai dabar tapšnotų  vienas kitam per pečius ir geraširdiškai niuksėtų į pašones. Bet jie buvo vabalai, štai ir trankėsi visu svoriu vienas į kitą - vien todėl, kad jiems buvo linksma.
Iš tamsiojo pastato pasirodė pora juodųjų vorų, bet taip ir liko kėpsoti portiko šešėlyje. Nialas suvokė, kad į žaliuosius vabalus vorai žiūri su panieka, bet kartu ir privengia jų, netgi prisibijo.
Bokšto papėdėje triūsę vyrai dviem eilėm išdėliojo apie bokštą statinaites. Baigę darbą, jie nutempė tuščius vežimus į tolimąjį aikštės pakraštį ir patys pasislėpė už vežimų. Šalia bokšto liko tik žmogelis su geltona tunika. Paėmęs nedidelę statinaitę, jis ėmė trauktis atbulas, barstydamas ant žemės kažkokius miltelius, kol pasiekė neaukštą sienelę, skiriančią veją aplink Baltąjį bokštą nuo likusios aikštės dalies. Vabalai apmirė: žmogus titnagu įskėlė ugnį. Po akimirkos baltas dūmelis pakilo nuo žemės ir miltelių takeliu nuvinguriavo per žolę. Mažasis žmogelis griuvo kniūbsčias už sienelės ir delnais užsidengė ausis. Įtampa jo rankose nedviprasmiškai pranešė Nialui: pavojus! Vaikinas stvėrė už rankų Sairisę ir Veigą.
- Greičiau!
Išgąsdinti nerimo Nialo balse, tie skubiai išsikabarojo paskui jį iš karietos. Ingelda sudvejojo - tikriausiai manė, kad tokia skuba pažemins jos orumą, - bet paskui vis dėlto ryžosi pasekti giminaičių pavyzdžiu. Vos tik ji nukėlė koją ant žemės, driokstelėjo sprogimas, garsesnis už tūkstantį perkūno griausmų, ir akinančiai plykstelėjo ugnis. Po akimirkos Nialas pasijuto nešamas galingos oro bangos. Laimei, didžioji smūgio jėga teko karietai - ji apvirto ant šono lyg žaisliukas. Nialas persivertė ore ir trenkėsi į pastato sieną, net žiežirbos iš akių pasipylė. O paskui kažkas dar trinktelėjo jam į nugarą, vos neatmušdamas plaučių. Kai akyse kiek prašviesėjo, vaikinas išvydo, kad tas kažkas buvo Veigas, kuris dabar išsikėtojęs tysojo ant žemės. Šalia gulėjo Sairisė. Ingeldą, nespėjusią pasislėpti už vežimo, sprogimo banga pagavo stačią ir nusviedė net per dvidešimt pėdų į šalį, į patį prospekto vidurį. Tas pats nutiko ir abiem vežėjams. Baltasis bokštas aprūko, bet nenukentėjo.
Aikštėje viešpatavo chaosas. Visur kirbėjo žalieji vabalai: dauguma jų, sprogimo bangos apversti ant nugarų, pašėlusiai mostagavo ore kojomis. Kai kurie nulėkė iki pat rūmų pastato ir, atsitrenkę į sieną, nudribo tiesiai ant ten kėpsojusių stebėtojų vorų.
Ore tvyrojo siaubingas aitrus dvokas, graužiantis gerklę ir akis. Nialas ne iškart susiprotėjo, kad šios dusinančios smarvės kaltininkas anaiptol ne sprogimas, o vienas iš žaliųjų vabalų. Juodasis voras, mėgindamas išsigauti iš po užvirtusio ant jo vabalo, įniršęs grybštelėjo jį iltimis. Iltys, suprantama, atšoko nuo žvilgančio žalio šarvo, o paskui pasigirdo duslus bumbtelėjimas, ir vorą akimirksniu apsupo nuodingų žalių dujų debesis, pasirodęs iš vabalo pauodegio. Nialas, tysojęs visai šalia įvykio vietos, pajuto net šilumos bangą, lydėjusią debesį. Voras pagaliau išropojo iš po bombardyro ir skubiai spruko toliau nuo nuodingųjų dujų, palikęs ant grindinio nulūžusį letenos galą.
Kai bruzdesys kiek aprimo, paaiškėjo, kad niekas rimtai nenukentėjo. Ingelda šiaip taip atsistojo. Jos balta tunika buvo suplėšyta ir sutepta krauju, bet pribėgęs padėti jai, Nialas tuoj suprato, kad kraujas, pasirodo, bėgo iš nosies. Vienas dėdienės skruostas buvo pradrėkstas, rankos ir keliai apibrozdinti, bet šiaip ji buvo sveikutėlė. Veigas ir Sairisė buvo kiek apduję, bet nesužeisti. Vežėjams mažiau pasisekė: vienas jų, pralėkęs virš karietos, iš visko sprendžiant, susilaužė koją; antrasis gausiai kraujavo, susimušęs galvą ir pečius. Pavojaus nuojauta ir šįkart neapgavo Nialo. Jeigu jie būtų pasilikę karietoje, sprogimo banga būtų išsvaidžiusi juos aplinkui lyg šapelius. Tik dabar vaikinas suprato, kodėl anie darbininkai nutempė savo vežimus net į priešingą aikštės pakraštį.
O mažasis žmogelis su geltonu apdaru jau brovėsi per spūstį link jų. Nialas iškart atpažino Bilą Doginsą; jo naujasis pažįstamas vikriai nardė tarp besikapanojančių vabalų, nė sykio į juos neatsitrenkęs - tai tik patvirtino ilgą tokio nardymo praktiką.
- Mulki tu! - klykdama šoko prie jo Ingelda ir iškart susilenkė pusiau, springdama kosuliu.
- Labai apgailestauju, ponia, kad taip atsitiko, - tarė žmogelis.
- Kas čia buvo? - paklausė Nialas.
- Truputį padauginome parako, štai ir viskas. Bet iškart pasakau - tai ne mano kaltė. Toks buvo jo didenybės įsakymas. Ir mažasis sprogdintojas galvos linktelėjimu parodė Vorų Valdovo rūmų pusėn.
Ingelda tebekosėdama prašvokštė:
- Tu pavojingas pamišėlis. Aš apskųsiu tave karaliui.
Bilas Doginsas tik gūžtelėjo pečiais.
- Skųskis kam tik nori.
- Ir pasiskųsiu, - užtikrino Ingelda, nuožmiai dėbtelėjusi į jį, paskui pasisuko į Sairisę. - Turiu grįžti į rūmus persirengti. - Ir nuėjo sau, šiek tiek šlubčiodama.
O Sairisė net nepastebėjo, kad Ingeldos nebėra. Ji su pagarbia baime spoksojo į mažąjį žmogelį.
- Kaip jūs tai padarėte? Jūs burtininkas?
Bilas Doginsas prunkštelėjo juoku.
- Ne, ką tu! Aš, kaip anksčiau sakydavo, pionierius. Žmogus, kuris gali bet ką pakelti į orą. - Jis ištiesė ranką. - Beje, vadinuosi Bilas Doginsas. O jūs?
Susipažinęs su Nialo artimaisiais, žmogelis susigriebė:
- Na, gerai, metas grįžti prie darbo. Eime, pažiūrėsime, ar nuskėlėme nuo jo bent kruopelytę.
Nialas, Veigas ir Sairisė nusekė paskui jį per veją. Sprogdintojo pagalbininkai jau būriavosi bokšto papėdėje.
- Na, kaip, pavyko? - šūktelėjo jiems Doginsas.
Vienas iš darbininkų papurtė galvą.
- Nė velnio! - Jis sudrėkino skudurą kibire su vandeniu ir vienoje vietoje nuvalė sprogimo paliktas apnašas. - Štai, pats pažiūrėk! - Drėgnas skuduras paliko po savęs baltutėlį ruožą. - Net suodžiai neprilipo!
Iš arti matėsi, kad bokštas nėra visiškai baltas; jis turėjo nežymų melsvą atspalvį - galbūt dėl to, kad atrodė pusiau skaidrus. Žiūrint į jį susidarė įspūdis, kad žvelgi į gilų vandenį. Atrodė, dar akimirka, ir įžiūrėsi, kas slypi po tuo blausiai permatomu paviršiumi, reikia tik pasistengti. Tačiau kuo labiau stengėsi Nialas, tuo aiškiau matė savo paties veidą, atsispindintį nuo bokšto sienos. Jam net galva apsvaigo. Vaikinas prisiminė panašų potyrį iš vaikystės: sykį tėvas mokė jį ieškoti požeminio vandens su dvišakos vytelės pagalba; vienoje vietoje vytelė staiga krustelėjo jo rankoje lyg gyva, ir Nialui apsvaigo galva - tą akimirką jis jautėsi tarytum krentąs į gilų šulinį.
Vaikinas ištiesė ranką ir pirštu brūkštelėjo per juodas parako apnašas; suodžiai liko ant piršto galo, o lygiame paviršiuje liko žvilgantis baltas pėdsakas. Tačiau palietęs bokštą, Nialas netikėtai pajuto nežymų elektrinį dilgčiojimą. Jis prispaudė delną jau nuvalytoje sienos vietoje - dilgčiojimas sustiprėjo. O galvoje atsirado žodžiais nenusakomas pojūtis: Nialas tarytum įkvėpė aštrų metalinį kvapą, visiškai nepanašų į sieros dvoką, kuris jau baigė išsisklaidyti. Vaikinas dar sykį prispaudė ranką prie bokšto paviršiaus; pojūtis vėl pasikartojo. O kai pridėjo abi rankas, sustiprėjo dvigubai.
Tuo tarpu Doginsas užvertęs galvą spoksojo į Baltojo bokšto viršūnę; žmogelis atrodė suglumęs.
- Kuriems galams jį čia pastatė, jei neįmanoma patekti vidun? A, kaip manote?
- Gal jis pilnaviduris, - nedrąsiai tarstelėjo Veigas.
Doginsas pasisuko į Nialą.
- Ir tu taip galvoji?
Akimirką pamąstęs Nialas papurtė galvą.
- Ne. O tu?
- Ir aš ne.
- Kodėl?
- Todėl, kodėl ir tu. Negalvoju, ir viskas.
Prie sprogdintojų prišoko keletas vabalų bombardyrų. Nialas matė, su kokiu nusivylimu jie čiupinėjo baltą paviršių, ieškodami bent menkučio įtrūkimo. Vienas pripuolė prie Doginso ir suskato trinti savo čiuptuvėlius vieną į kitą. Nialo nuostabai, Doginsas pakėlė rankas prie veido ir ėmė tokiu pat būdu krutinti pirštus, retsykiais suglausdamas rankas. Vabalas vėl pajudino čiuptuvėlius.
- Atrodo, jie kalbasi, - netikėdamas savo akimis sušnibždėjo Veigas.
Doginsas nugirdo jo pastabą ir patenkintas išsišiepė.
- Aišku, kalbamės!
Jis parodė pirštais dar keletą ženklų. Bombardyras atsakė, apsisuko ir nuėjo sau. Nors ir buvo didžiulis, judėjo jis neįtikėtinai lengvai ir grakščiai.
Nialas tučtuojau pasidomėjo:
- Ką jis pasakė?
- Pasakė, kad kitą kartą turėsime pasikasti po bokšto pagrindu ir ten prikrauti parako.
- Bet kodėl jie nori susprogdinti bokštą? - paklausė Sairisė. - Jis toks gražus.
- O, vabalams šis bokštas nė motais. Tai jūsiškiai kerėplos be galo trokšta, kad jis išlėktų į orą.
- Bet kodėl?
Doginsas atsiduso.
- Nežinau. Jie nekenčia visko, ko negali suprasti. - Žmogelis pašnairavo į būrį vorų, drauge su būreliu prižiūrėtojų artėjančių prie bokšto. - Bet nemanau, kad ši užmačia jiems pavyks. Parakas tai jau tikrai nepadės. Štai jei turėtume nors trupučiuką dinamito ar TNT...
Nialas palengva nuėjo aplink bokštą, bandydamas įžiūrėti bent kokią įėjimo žymę. Lygiame alebastriniame paviršiuje nebuvo nė menkiausio įskilimo. Vaikinas ir toliau juto pirštų galuose dilgčiojimą, užuodė aštrų metalinį kvapą.
- Ką tu čia veiki? - ūmai paklausė griežtas balsas už jo nugaros.
Nialas krūptelėjo, tarsi pažadintas iš sapno, o atsigręžęs atsitrenkė į Odiną - taip arti ji stovėjo.
- Aš... mes... apžiūrinėjame bokštą.
- Argi nežinai, kad tarnams draudžiama prie jo artintis?
- Ne, nežinojau.
- Nuo šiol žinok. Beje, šiame mieste nežinojimas neatleidžia nuo bausmės. Jei tai pasikartos, neišneši sveiko kailio.
- Atsiprašau.
Griežtas moters žvilgsnis sušvelnėjo.
- Kodėl jūs čia? Kodėl nedirbate?
- Karalius Kazakas leido pailsėti iki rytojaus.
- Karalius Kazakas? - Odina akimirkai sutriko. - A, naujasis valdytojas. Na, bet jis privalo paklusti įstatymams, kaip ir visi mes. O įstatymai baudžia už dykinėjimą.
Tada Nialas paaiškino:
- Mes važiavome į moterų kvartalą ir vaikų lopšelį. Bet mūsų palydovė nukentėjo sprogimo metu.
- Palauk čia.
Palikusi vaikiną vieną, Odina grįžo prie būreliu stovinčių prižiūrėtojų, kurios žvelgė žemyn į sprogimo paliktą duobę. Ji kažką pasakė draugėms, palydėdama savo žodžius energingais gestais, ir kelios moterys atsisukusios smalsiai nužvelgė Nialą, paskui Sairisę ir Veigą. Po kelių minučių Odina grįžo.
- Eime, aš jus palydėsiu. - Ji priėjo prie Veigo, kuris šnekučiavosi su Doginsu, ir patapšnojo jam per petį. - Paskui mane.
Vaikinas nustėro, bet pakluso. Kai Sairisė jau sukosi eiti, Doginsas liūdnai pamerkė jai.
Odina pažvelgė į Veigą ir priekaištingai palingavo galva.
- Tarnams draudžiama kalbėtis su vabalų vergais.
- Kodėl?
Klausimas suerzino prižiūrėtoją:
- Todėl, kad taip liepia įstatymai. Mes visi privalome paklusti įstatymams. Ir dar tarnams draudžiama klausinėti.
- Prašau atleisti.
Atsiprašymas lyg ir suminkštino Odinos širdį. Ji valdingai mostelėjo vežėjams, kurių būrelis sėdėjo ant akmeninės sienelės, supančios aikštę; vyrai akimirksniu pašoko ir įsitempė.
- Nuvežkite mus į moterų kvartalą.
Keturi vežėjai ištempė į priekį nediduką vežimaitį ir įsitempę laukė, kol keleiviai sulips. Jie vos sutilpo keturiese; Veigas ir Nialas šiaip taip įsispraudė abipus Odinos. Nialas net suvirpėjo, plika ranka ir šlaunimi prisilietęs prie moters kūno: potyris buvo neįprastas, bet malonus. Jis pastebėjo ir tai, kad pro bronzinį Odinos veido įdegimą prasimušė raudonis.

Vežėjai šonine gatvele išrisnojo iš aikštės. Abipus gatvės vientisa siena stūksojo aukšti pastatai, užstodami saulę.
- Galite manęs paklausinėti, - netikėtai prabilo Odina.
Veigas, niekada nepakęsdavęs įsakymų, pašaipiai atrėžė:
- Ką tik sakei, kad klausinėti draudžiama.
- Dabar aš jums leidau. - Moters balsas buvo toks pat griežtas, kaip ir veido išraiška.
Akimirkai stojo tyla - jie niekaip negalėjo sugalvoti, ko paklausti. Galiausiai prabilo Sairisė:
- Kas pastatė šį miestą?
- Į šį klausimą negaliu atsakyti.
- Kodėl mums negalima kalbėtis su vabalų tarnais? - paklausė Veigas.
- Į šį klausimą negaliu atsakyti.
- Kur yra didžioji palaimos žemė? - pasidomėjo Nialas.
- Į šį klausimą negaliu atsakyti.
- Tu ką, nežinai atsakymų ar tiesiog tau draudžiama mums sakyti? - neištvėrė Veigas.
- Nežinau atsakymų, - prisipažino Odina.
- Tada kas yra didžioji palaimos žemė? - neatlyžo Nialas.
- Tai šalis anapus jūros, kur ištikimieji šeimininkų tarnai išvyksta ramiai užbaigti savo dienas.
- Ar galiu tavęs dar kai ko paklausti? - atsargiai pasiteiravo Nialas.
- Taip.
- Vakar, kai pavadinau šeimininkus "vorais", tu liepei man užmiršti šitą žodį, antraip atsidursiu didžiojoje palaimos žemėje. Ką tu tuo norėjai pasakyti?
Odina šyptelėjo.
- Mes taip vadiname ir žemę, kur po mirties pasitraukia žmonių sielos.
Čia įsiterpė Veigas:
- Bet tai nereiškia, kad tarnai turi iš pradžių numirti, kad patektų tenai?
Odina net pasipiktino.
- Ne, žinoma! Jie gauna teisę ten gyventi, kaip atlyginimą už ištikimą tarnystę.
Tuo tarpu vežimaitis perkirto du plačius prospektus. Gatvė, kuria jie dabar važiavo, baigėsi aukšta siena. Tik privažiavus arčiau paaiškėjo, kad toji siena tęsiasi kitos gatvės viduriu. Ji atrodė įspūdingai: milžiniški pilko akmens luitai, kiekvienas daugiau kaip dviejų pėdų ilgio, buvo taip kruopščiai nutašyti, kad tvirtai laikėsi vienas ant kito be jokio cemento. Viršuje palei visą sienos ilgį styrojo geležiniai smaigaliai, o už kelių šimtų metrų matėsi nedideli geležiniai vartai. Vartai buvo uždaryti ir saugomi dviejų vilkinių vorų. Vežimaičiui pririedėjus arčiau, iš akmeninės būdelės šalia vartų išėjo moteris su juoda prižiūrėtojos uniforma. Odina šūktelėjo jai:
- Tai naujieji belaisviai. Man įsakyta parodyti moteriai, kur ji nuo šiol gyvens.
Vartininkė dėbtelėjo į Veigą bei Nialą su neslepiama panieka.
- O kodėl su ja du vyrai?
- Tai jos sūnūs. Jie vyksta aplankyti savo seserų lopšelyje.
Moteris gūžtelėjo ir atrakino vartus didžiuliu geležiniu raktu. Tada pasitraukė į šalį, praleisdama vežimaitį. Broliai nudelbė akis, vengdami jos pašaipaus žvilgsnio. Paskui Nialas paklausė Odinos:
- Kodėl ji tokia rūsti? - Jis norėjo pasakyti "suirzusi", bet pamanė, kad tai būtų nemandagu.
- Vyrams draudžiama lankytis šioje miesto dalyje. Jei kurį pagauna čia be leidimo, nudobia vietoje.
Gatvės moterų kvartale buvo tuštutėlės: nei žygiuojančių į darbą vergų, nei vilkinių vorų, nei vežėjų, laukiančių keleivių. Net voratinkliai skersai gatvių atrodė seni ir dulkėti, užmiršti prieš metų metus. Pro išdužusius namų langus matėsi tušti kambariai su bebaigiančiomis išgriūti pertvaromis.
Kiek pavažiavęs dar viena siaura, ilga gatve, vežimaitis netikėtai išniro didelėje aikštėje. Jos viduryje į dangų stiepėsi aukšta kolona, apsupta žalių vejų bei gėlynų. Po nuobodžios gatvių pilkumos akys raibo nuo spalvų.
- Štai čia ir gyvena moterys, - tarė Odina.
Pastatai aplink aikštę atrodė puikiai išsilaikę, langų stiklai spindėjo saulėje. Daugumos namų pagrindinius įėjimus puošė įspūdingos kolonos. Priešingoje aikštės pusėje būrelis moterų marširavo pagal juodai apsirengusios prižiūrėtojos komandas. Dar pustuzinis moterų su vienodomis baltomis tunikomis klūpodamos tvarkė gėlynus, kitos stūmė priešais save karučius. Odina parodė į pastatą su rausvu fasadu.
- Tai naujokių bendrabutis.
Ji patapšnojo per petį vienam iš vežėjų:
- Sustokite čia.
Tada paaiškino Veigui bei Nialui:
- Vyrams draudžiama artintis prie moterų gyvenamųjų pastatų arčiau kaip per šimtą žingsnių. Nusižengusieji šiai taisyklei baudžiami mirtimi.
Vežimaitis sustojo aikštės centre. Odina ir Sairisė išlipo. Nialas žiūrėjo, kaip jos perkirto veją ir dingo rausvajame pastate.
Vežėjai stovėjo įsitempę, nepaleisdami iš rankų ienų. Nialas ir Veigas sėdėjo saulėkaitoje ir susižavėję dairėsi aplinkui. Neregėtas žiedų margumynas! Raudonas ir violetines, geltonas ir žydras gėles rėmino maloni akiai pievelių žaluma, kuplūs krūmai taip pat buvo apsipylę smulkiais raudonais ar didžiuliais purpuriniais žiedais.
Netrukus vaikinai suprato, kad jie taip pat smalsiai stebimi. Moterys visos kaip viena žiūrėjo į atvykėlius, užmiršusios savo darbus. Aukšta šviesiaplaukė, netoliese trumpinusi žolę mažu pjautuvėliu, netgi priėjo prie vežimaičio. Nialas šyptelėjo jai ir pasisveikino, bet moteris nesiteikė nė pažvelgti į jį. Jai rūpėjo Veigas. Ūmai ji kilstelėjo ranką ir pačiupinėjo vaikino bicepsus. Tas nukaito lyg žarija. O šviesiaplaukė viliojančiai nusišypsojo ir pirštų galais paglostė Veigo skruostą.
Netikėtai Nialas pastebėjo, kad mergina, stovinti gėlyno pakraštyje, rodo jam kažkokius ženklus. Kai vaikinas pasisuko į ją, mergina įsakmiai pamojo ir šūktelėjo: "Verge!" Nialas klausiamai parodė į save; toji linktelėjo ir vėl mostu pakvietė jį prieiti. Nialas žvilgtelėjo į vežėjus, lyg klausdamas jų patarimo, bet tie abejingai spoksojo priešais save. Matydamas, kad mergina jau baigia prarasti kantrybę, Nialas vis tik išlipo iš vežimaičio ir per veją nužingsniavo link jos. Tai buvo žavi tamsiaplaukė su riesta nosele ir tvirtu smakru, kažkuo panaši į Merlju.
- Kuo tu vardu? - pasidomėjo mergina.
- Nialas.
- Eikš čionai, Nialai. - Ji apsigręžė ir nuėjo link gražiai suformuotų krūmų gėlyno centre.
Apimtas smalsumo, Nialas nusekė iš paskos. Vos tik jiedu atsidūrė krūmų šešėlyje, tamsiaplaukė atsisuko į vaikiną ir įsakmiai pareikalavo:
- Pabučiuok mane.
Nialas net žioptelėjo iš nuostabos: šito jis tikrai nesitikėjo. Galų gale merginai įgriso laukti; ji pati prisitraukė vaikiną prie savęs ir apsivijo rankomis jo kaklą. Prisispaudusi prie jo visu kūnu, tamsiaplaukė ėmė bučiuoti Nialą į lūpas - reikliai, gosliai, godžiai. Tas iš pradžių apmirė iš nuostabos, bet nusprendęs, kad tai netgi labai malonu, atsidavė naujam pojūčiui.
Po minutėlės mergina palaimingai atsiduso ir kiek atsitraukusi pažvelgė Nialui į veidą. O tada vėl paliepė:
- Nagi, bučiuok.
Šįkart vaikinas pakluso nedvejodamas. Švelnios lūpos prasiskyrė; mergina suėmė Nialo galvą rankomis ir tvirtai laikė, kad jis neatitrauktų veido. Jiedu taip ilgai išbuvo šioje padėtyje, kad galiausiai Nialas pristigo oro.
Tada tamsiaplaukė atšlijo nuo jo, švelniai išsilaisvino iš jo glėbio ir atsargiai dirstelėjo kitapus krūmų. Įsitikinusi, kad jų niekas nestebi, mergina paėmė Nialą už rankos ir trūktelėjo paskui save.
- Eime tenai. - Jos balsas buvo kiek prikimęs ir virpėjo.
Nialas leidosi nuvedamas tarp krūmų, kur vešėjo nenupjauta žolė. Tamsiaplaukė iškart atsigulė ant vejos ir ištiesė į jį rankas. Vaikinas sutriko. Jo supratimu, nebuvo jokio skirtumo, kokioje padėtyje bučiuotis - vertikalioje ar horizontalioje. Vis tik jis paklusniai atsigulė šalia. Mergina vėl suėmė delnais Nialo galvą ir įsisiurbė lūpomis į jo lūpas - taip godžiai, tarsi pasiryžusi jį išgerti.
Ūmai jo galva suskambo nuo galingo antausio, iš akių pasipylė žiežirbos. Nialas pažvelgė aukštyn ir išvydo Odiną, pasilenkusią virš jų, jau užsimojusią kitam kirčiui. Vaikinas skubiai atsistojo nuo žemės. Prižiūrėtojos akys žėravo pykčiu. Ji atsivedėjusi spyrė merginai sunkiu batu.
- Kelkis, paleistuve!
Tada pasisuko į Nialą, ir tas vos spėjo išsilenkti dar vieno smūgio.
Tačiau tamsiaplaukė mergina nė trupučio neišsigando. Jos veide galėjai įžvelgti tik begalinį apmaudą. Kai Odina vėl iškėlė koją spirti, merginos akys grėsmingai sužvilgo ir prižiūrėtoja apsigalvojo.
- Grįžk prie darbo, kekše! Vėliau atsiimsi savo! - Ji atsigręžė į Nialą. - O tu marš į vežimą!
Vežimaitis buvo tuščias. Keturi vyrai su ienomis rankose stovėjo sustingę, įsmeigę akis priešais save lyg kantrūs kinkomieji arkliai. Odina nesustodama nužingsniavo pro juos link žydinčių krūmų kito gėlyno centre. Nialas jau norėjo šūktelėti, perspėti brolį, bet prisiminė pykčiu liepsnojančias prižiūrėtojos akis ir nutylėjo. Pasigirdo skausmingas riktelėjimas, ir po akimirkos iš krūmų išpuolė Odina, tempdamasi už ausies Veigą. Nialas nesusilaikęs nusikvatojo, bet užteko vieno Odinos dėbtelėjimo, kad juokas užstrigtų gerklėje. Šviesiaplaukė taip pat iškiūtino iš krūmų, nuolankiai nuleidusi galvą. Prižiūrėtoja be žodžių parodė į vežimaitį. Veigas paklusniai grįžo į savo vietą šalia brolio. Odina nužingsniavo atgal link rožinio pastato, nesiteikusi nė žvilgtelėti į vaikinus. O prasikaltusios moterys lyg niekur nieko vėl ėmėsi darbo. Iš priešingo aikštės pakraščio atsklido ritmingas kojų trepsėjimas - ten tebemarširavo moterų būrys.
- Kaip manai, ji labai supyko? - paklausė vyresnysis brolis
- Atrodo įsiutusi. Bet aš nekaltas. Pamaniau, kad toji mergina nori man kažką parodyti.
- Štai ir parodė, - sukikeno Veigas.
Praslinko gal ketvirtis valandos. Galų gale pasirodė Odina, lydima Sairisės. Ji įsakmiai riktelėjo vežėjams, ir tie sutartinai truktelėjo iš vietos. Tada prižiūrėtoja nužvelgė Nialą ir Veigą; broliai nudelbė akis.
- Džiaukitės, kad jus aptikau aš, o ne kuri nors kita prižiūrėtoja, - galiausiai pareiškė Odina. - Bausmė už neteisėtą sueitį - penkiasdešimt rykščių.
- Sueitį? - apstulbo vaikinai.
O Sairisė nustebusi įsmeigė į juos akis.
- Ką jūs abu pridarėte?
- Ji paprašė manęs padėti stumti karučius, - ėmė teisintis Veigas. - O kai pasiekėme krūmus, staiga šoko ant manęs. Pamaniau, kad nori mane suėsti.
Odina griežtai dėbtelėjo į Nialą.
- Na, o tu? Taip pat nuėjai padėti tai tamsiaplaukei?
- Ne. Ji man parodė pirštais štai taip, ir aš nuėjau pažiūrėti, ko jai reikia.
- Judu tikri mulkiai! Argi nesuprantate, kad moterų kvartalas - vyrams uždrausta teritorija? Jei pranešiu apie šį įvykį vyresnybei, judu abu neteksite ausų. - Bet, nepaisant grasinimo, Odinos balsas skambėjo globėjiškai.
Nialas įsidrąsinęs paklausė:
- Bet kas gi čia blogo, jei kažkas bučiuojasi? Argi tai prieštarauja įstatymams?
Odina giliai atsiduso. Akimirką atrodė, kad vėl įsiplieks pykčiu, bet ji tik užjaučiančiai palingavo galva.
- Jūs dar daug ko nežinote. Aišku, nieko blogo, jei žmonės bučiuojasi, bet tik tuo atveju, kai tai daro tie, kuriems priklauso. Tačiau kartais atsitinka, kai bučiuojasi ne tie.
- Ką reiškia "ne tie"?
- Jums jau teko matyti vergus? - paklausė Odina.
- Taip, šįryt sutikome vieną būrį, - atsakė Nialas.
- Pastebėjote, kaip siaubingai jie atrodo?
- Taip.
- Tai todėl, kad jų tėvai buvo ne tie. Matote, kokia aš sveika ir stipri? - Prižiūrėtoja ištiesė tvirtą ranką ir sulenkė, demonstruodama raumenis.
- Taip.
- Tai todėl, kad mano tėvai buvo tie, kam ir priklausė būti. - Ir Odina geraširdiškai nusišypsojo savo pašnekovams, lyg tuo būtų viską paaiškinusi.
Kurį laiką broliai tylėdami galvojo. Galiausiai Nialas neištvėręs paklausė:
- Tai kas vis tik buvo tavo tėvai?
Odina nuoširdžiai nustebo.
- Nežinau.
Dabar atėjo brolių eilė nustebti.
- Kaip nežinai?
- Iš kur man žinoti?
- Bet mes juk žinome, kas mūsų tėvai, - tarė Nialas.
Prižiūrėtoja rimtai linktelėjo.
- Taip, nes jūs laukiniai. Jūs darote vaikus kur papuola ir su kuo papuola. Kaip manote, kodėl visos prižiūrėtojos tokios stiprios ir sveikos? Ogi todėl, kad jų gimdytojai buvo kruopščiai parinkti. Kodėl visi mūsų vyrai tokie aukšti ir išvaizdūs? Todėl, kad pas mus vaikų pradėjimas griežtai kontroliuojamas.
- Argi visi jūsų kūdikiai gimsta sveiki ir stiprūs? - paklausė Sairisė.
- Ne, žinoma. Tačiau silpnų ir ligotų mes iškart atsikratome.
- Bet juk tai žiauru, - nedrąsiai paprieštaravo Sairisė.
- Anaiptol. Žiauru būtų palikti juos gyvus, nes tokių žmonių palikuonys taip pat būtų nesveiki. Neleisdami jiems išgyventi, mes apvalome visą rasę ir užtikriname, kad visi mūsų žmonės būtų sveiki, stiprūs ir gražūs.
Čia įsiterpė Veigas:
- O kaipgi vergai?
- Vergai - nepilnaverčiai žmonės, esantys už visuomenės ribų. Mes laikome juos, nes kažkas juk turi atlikti nešvarius darbus. Be to, ir vorams... - Odina skubiai pasitaisė, - ....šeimininkams jie reikalingi puotose.
- Kaip patarnautojai? - netvirtai pasitikslino Nialas.
- Ne, ne, - nekantriai numojo Odina, suerzinta jo nenuovokumo. - Kaip pagrindinis patiekalas. Šeimininkai mėgsta žmogieną. Žinoma, mes auginame ir galvijus, arklius bei avis. Bet vis dėlto žmogiena jiems labiausiai patinka.
Belaisviai nutilo lyg amą praradę. Galų gale Veigas atsitokėjęs paklausė:
- Ar tai... nebaugina tavęs?
Prižiūrėtoja užtikrintai papurtė galvą.
- Ne, žinoma. Šeimininkai neėda savo tarnų - aišku, išskyrus tuos, kurie išeina laukan sutemus. Arba mėgina slapčia prasibrauti į moterų kvartalą. - Pastaruosius žodžius Odina ištarė perspėjančiai, griežtai nužvelgusi vaikinus iš po primerktų vokų.
Jau maždaug dešimt minučių keleiviai važiavo plačia alėja link upės. Vežėjai iš paskutiniųjų prilaikė vežimaitį, kad tas nenuriedėtų žemyn stačia nuokalne. Tiesiai priešais žvilgėjo saulėje tamsūs upės vandenys. Platus tiltas, kadaise jungęs abu krantus, dabar buvo sugriautas, geležinės santvaros surūdijusios ir išsikraipiusios. Paliepusi vežėjams sustoti, Odina parodė į žemą baltą pastatą kitoje upės pusėje.
- Štai ten ir yra lopšelis.
- Bet kaipgi mes tenai pateksime? - susirūpino Sairisė.
Užuot atsakiusi, Odina parodė į valtį, gulinčią krante prie laiptelių. Paskui paplojo per pečius dviem vežėjams.
- Nuplukdysite mus į kitą krantą. Likusieji du laukite čia.
Po kelių minučių jie buvo jau vidury upės. Valtis, miniatiūrinė vikingų laivo kopija, lygiai skrodė vandenį su kiekvienu irklų mostu.
Nialas paklausė:
- Kas sugriovė tiltą?
- Vabalų tarnai susprogdino, - paaiškino Odina. - Kad motinos nebėgiotų pas savo vaikus.
- Bet argi motinoms neleidžiama matytis su savo vaikais? - aiktelėjo Sairisė.
- Aišku, leidžiama. Dusyk per metus. Tada jos gali, jei nori, praleisti su savo atžalomis kad ir visą dieną. Bet dauguma moterų, suprantama, nekvaršina sau galvos tokiomis paikystėmis. Aš, pavyzdžiui, nemačiau savo vaikų nuo jų gimimo.
- Tu turi vaikų? - netikėdama paklausė Sairisė.
Odina pamokančiai pataisė ją:
- Aš pagimdžiau juos, bet tai nereiškia, kad juos turiu.
- Argi tau nekyla noras juos pamatyti?
Prižiūrėtoja gūžtelėjo pečiais.
- Na, pirmąją savaitę šiek tiek ilgėjausi kūdikių, bet paskui tas jausmas išnyko. Žinojau, kad lopšelyje jais tinkamai pasirūpins.
- O kas tavo... tų vaikų tėvas? - pasidomėjo Sairisė.
- Vienas buvo vardu Brukis, antrasis Mardakas, o trečiasis Krifonas.
Sairisė nedrąsiai paklausė:
- Tu... ir toliau susitikinėji su jais?
Odina atsiduso; be abejo, belaisvės klausimas jai pasirodė naivus.
- Retsykiais sutinku juos gatvėje. Tačiau būtų nemandagu parodyti, kad mes pažįstami. Juk jie - tik tarnai, pati supranti. Tų vyrų darbas - pradėti vaikus. Jie pasijustų nesmagiai, jei nei iš šio, nei iš to juos užkalbinčiau.
- Bet argi tu nieko nejauti jiems?
- Dar ko! - Negi manai, kad ir šitiems, - Odina parodė į irkluotojus, - turėčiau kažką jausti už tai, kad jie perkelia mus per upę?
Nialas vogčia pašnairavo į du vyrus: ar neįžeidė jų prižiūrėtojos žodžiai? Tačiau irkluotojai, kaip visada, spoksojo tiesiai priešais save, niekuo neparodydami, kad girdėjo keleivių pokalbį.
Valtis lengvai bumbtelėjo į akmeninius laiptelius. Vienas iš vežėjų iššoko krantan ir pririšo valtį prie tam skirto žiedo. Tada padėjo išlipti Odinai.
Laiptų viršuje atvykėlius pasitiko augalota, raumeninga moteris, apsirengusi žydrai; kaip ir dauguma prižiūrėtojų, ji buvo taip panaši į Odina, kad jas galėjai palaikyti seserimis. Moteris turėjo rankose kirvį, aukštesnį už ją pačią, kurį vainikavo ilgas smaigas. Atidavusi pagarbą Odinai, ji dėbtelėjo į Sairisės pilvą.
- Kelintas mėnuo?
- Ji ne nėščia, - atsakė Odina. - Atvyko aplankyti savo vaikų, perkeltų čionai prieš kelias dienas.
- Tikiuosi, tau pavyks ją sutvardyti, - tiek tepasakė prižiūrėtoja su žydra uniforma ir pagarbiai įsitempė, Odinai ir jos palydovams einant pro šalį.
- Ką ji turėjo omenyje? - pašnibždomis paklausė Sairisė.
Odina gūžtelėjo pečiais.
- Kai kurios moterys nenori skirtis su savo vaikais. Štai praėjusią savaitę jai teko pribaigti vieną tokią.
- Pribaigti?!
- Taip, nukirsti galvą.
Veigas pasibaisėjęs paklausė:
- Argi nebūtų užtekę tik apsvaiginti?
Bet Odina kategoriškai papurtė galvą.
- Ne. Toji moteriškė sirgo dvasine liga. Ir galėjo užkrėsti kitas.
- Dvasine liga?
- Taip mes vadiname atvejus, kai žmonės atsisako valdytis. Be to, tokių moterų palikuonys taip pat gali būti nesveiki. Todėl jų būtina atsikratyti.
Belaisvių trijulė žingsniavo paskui Odiną per žalią veją, apsuptą žydinčių gėlių. Priekyje baltumu švytėjo ilgas žemas pastatas, kurio langus nuo saulės dengė ryškiaspalviai stogeliai. Daug nėščių moterų vaikštinėjo po pieveles ar sėdėjo medžių šešėlyje. Tai šen, tai ten stoviniavo prižiūrėtojos su žydromis uniformomis, prie diržų prisikabinusios nedidelius kirvukus.
Odina įsakmiai parodė į medinį suolelį pievos pakraštyje ir paliepė vaikinams:
- Judu turėsite palaukti čia. Vyrams draudžiama kelti koją į lopšelį. Perspėju: nedrįskite nė pajudėti iš čia iki mūsų sugrįžimo. Prižiūrėtojoms įsakyta užmušti vietoje bet kokį vyrą, slampinėjantį aplinkui be leidimo.
Nialas ir Veigas atsisėdo ant saulės įkaitinto suolo - tokio karšto, kad svilino šlaunis - ir lydėjo akimis Sairisę bei Odiną, kol tos dingo už pastato kampo. Netoliese girdėjosi keistas šnypštimas ir tekančio vandens čiurlenimas; smarkiai atsilošęs atgal, Nialas išvydo už medžio fontaną: aukšta vandens čiurkšlė tryško tiesiai į orą. Pakerėtas šio nematyto reginio, vaikinas jau norėjo nueiti ir apžiūrėti fontaną iš arčiau. Tačiau pievelės pakraštyje stovėjusi prižiūrėtoja nenuleido nuo brolių įtaraus žvilgsnio. Jos neslepiamas priešiškumas išgąsdino Nialą. Jis gyvai įsivaizdavo, kaip toji galiūnė vienu kirčiu nurėžia jam galvą.
- Ką tu galvoji apie visa tai? - paklausė Veigas, rodydamas į moteris ir į lopšelio pastatus.
- Čia labai gražu. - Dykumos gyventojo akimis žiūrint, tai buvo tikrų tikriausias rojaus sodas.
- Gražu, bet mane nuo tokio grožio šiurpas krečia. Kaip ir toji moteris, kuri mus čionai atvežė...
- Ką tu turi omeny?
- Ji tokia žavi, tokia maloni, bet kalba tokius pasibaisėtinus dalykus, kad net šleikštu darosi. Manęs vos nesupykino, kai ji pasakojo apie moterį, kuriai nukirto galvą - vien už tai, kad vargšelė norėjo likti su savo vaiku.
- Ša! - Nialas pabūgo, kad moteris su žydra uniforma gali išgirsti jų pašnekesį; tada Odina grįžusi rastų tik du begalvius lavonus.
- Kodėl turėčiau tylėti? - pasišiaušė Veigas, bet vis tik nuleido balsą.
O Nialas pakuždomis tarė:
- Žinai, kas mane labiausiai stebina? Jeigu šitie žmonės taip rūpinasi, kad jų vaikai būtų sveiki ir stiprūs, tai kodėl visi jie tokie kvaili?
Brolio žodžiai tarsi atvėrė Veigui akis.
- Taip, iš tiesų. Daugumai tikrai trūksta protelio. - Jis kurį laiką galvojo. - Galbūt taip yra dėl to, kad jų darbas toks nuobodus.
Bet Nialas papurtė galvą.
- Ne, ne vien tik dėl to. Žinai, man kilo įtarimas...
Jo žodžius nutraukė džiaugsmingas šūksnis; po akimirkos prie brolių pripuolė Runa, mėgindama apkabinti ir išbučiuoti abu vienu metu. Paskui ją žengė Sairisė, ant rankų nešdama Marą. O paskui Sairisę, greta Odinos, žingsniavo liekna mergina su žydra tunika. Nialas net nušvito iš džiaugsmo, atpažinęs Doną. Jis išsilaisvino iš Runos glėbio ir pašoko nuo suolo; Dona tekina pasileido link jo, ištiesusi rankas. Mergaitės akys taip pat spindėjo džiaugsmu. Nialas pastvėrė ją per liemenį ir apsuko aplinkui, pakėlęs nuo žemės. Prižiūrėtojai su žydra uniforma šito jau buvo per daug; ji žingtelėjo į priekį ir piktai riktelėjo:
- Ei, gana glėbesčiuotis! Jei tučtuojau neapsiraminsite, abu liksite be ausų!
Nialas iškart nuleido Doną ant žemės, toji sumišusi nudelbė akis. Bet čia, Nialo nuostabai, įsikišo Odina:
- Tu visiškai teisi, prižiūrėtoja. Bet šie žmonės - laukiniai, be to, ilgai nesimatę. Aš pati pasirūpinsiu, kad jie deramai elgtųsi. - Ir ji pergalingai nusišypsojo.
Prižiūrėtoja suirzusi gūžtelėjo ir nusisuko.
- Mudu pasiglėbesčiuosime vėliau, kai niekas nematys, - sukuždėjo Nialas Donai į ausį.
Dona skaisčiai nuraudo, ir Nialo širdis persivertė krūtinėje. Požeminio miesto prietemoje jis ir nepastebėjo, kokia daili ši mergaitė. Per kelis mėnesius, praėjusius nuo jų išsiskyrimo, jos liesa vaikiška figūrėlė papilnėjo, grakščios rankos ir pečiai įdegė saulėje.
Runa bei Mara taip pat atrodė sveikos ir įdegusios; be to, žymiai suapvalėjusios. Kai Runa paklausė: "O kur tėvelis?", - Nialas suprato, kad ji nieko nežino apie tėvo mirtį. Laimei, Mara pakeitė pokalbio temą, paprašiusi Veigo ką nors papasakoti. Nialas ir Dona susėdo greta ant suolo, žvelgdami vienas į kitą. Vaikinas net pasijuto dėkingas Odinai, kai toji nužingsniavo per pievelę pasišnekėti su prižiūrėtoja.
- Kodėl ir tu apsirengusi žydrai? - paklausė jis Donos.
- Mane paskyrė aukle. Padedu prižiūrėti vaikučius. Runa ir Mara - mano auklėtinės.
- Tau patinka čia?
- O taip, aš myliu vaikus. Tik ilgiuosi mamos.
- Šįvakar būsiu pas Kazaką. Jei nori, paprašysiu, kad jis paimtų tave dirbti pas save? Jis įsikūrė prašmatniuose rūmuose.
Donos akys akimirkai nušvito.
- Ir tu gyvensi ten?
- Ne. Nuo rytdienos pradėsiu dirbti.
Mergaitės veidas apsiniaukė. Jie žvelgė vienas į kitą suvokdami, kad tikriausiai praeis daug laiko, kol jiedu vėl susitiks. Ūmai Nialas labiausiai už viską pasaulyje panūdo karštai apkabinti Doną ir pabučiuoti. Jos akys sakė, kad ji trokšta to paties. Bet įtari prižiūrėtoja vis šnairavo jų pusėn. Todėl jiedu tik nepastebimai susiėmė už rankų.
Buvo įdomu jausti, kokios artimos šią akimirką judviejų sielos. Nialas net nebandė sužinoti, apie ką dabar galvoja Dona, tačiau skaitė mergaitės mintis taip lengvai lyg savo paties. Tarytum iš džiaugsmo, kad jiedu vėl susitiko, judviejų vidiniai pasauliai susiliejo vienas su kitu.
Prižiūrėtoja atsistojo taip, kad galėtų stebėti jaunuolius per Odinos petį. Staiga panūdęs išsiaiškinti jos priešiškumo priežastį, Nialas pabandė įsiskverbti į moteriškės mintis. Netikėtai paaiškėjo, kad padaryti tai ne taip jau lengva. Iš pradžių vaikinas netgi pamanė, kad prižiūrėtoja pajuto jo pastangas ir tyčia atsiribojo nuo svetimos valios įsibrovimo. Tačiau moteriškė toliau lyg niekur nieko šnekučiavosi su Odina, nė kiek nesunerimusi, netgi nesutrikusi. Nialas pabandė dar sykį. Ir staiga jį persmelkė miglotas įtarimas: o gal šios moters protas jam neprieinamas todėl, kad veikia ne taip kaip kitų žmonių protai? Po akimirkos jo pastangas vis tik vainikavo sėkmė, ir Nialas net apstulbo supratęs, kad jo įtarimas pasitvirtino. Prižiūrėtojos sąmonėje nebuvo tuštumos, taip būdingos vorų miesto gyventojams - tuštumos, kurios dėka tie žmonės visada atrodė tarsi išsiblaškę, nesugaudantys savo minčių. Šios moters sąmonėje dominavo budrus pasyvumas, visiškai nebūdingas žmogui, bet įprastas vorui, laukiančiam, kada į tinklą pateks eilinė auka. Kad ir kaip tai buvo neįtikėtina, tačiau šiuo atveju Nialas žvelgė į žmogišką būtybę, kurios sąmonė funkcionavo kaip voro.
Dona smalsiai stebėjo jį suvokdama, kad čia vyksta kažkas neįprasta. Tačiau kadangi abiejų jaunuolių protai buvo harmoningi, ji nebandė atkreipti Nialo dėmesį į save; tiesiog smalsavo, kas gi jį taip pakerėjo.
Ir staiga Nialas labai aiškiai suprato, kodėl prižiūrėtoja stebi juos su tokiu atviru priešiškumu. Ji niekino laukinius žmones, laikė save visu kuo pranašesne už juos. Broliai jai buvo tiesiog bjaurūs. Tačiau Odina buvo aukštesnio rango už ją. Tad kol Nialas ar Veigas nenusižengė taisyklėms, prižiūrėtoja neturėjo teisės jų išvaryti. Jos bjaurėjimasis buvo toks stiprus, kad Nialas nevalingai pats paraudo iš įtūžio.
Moteriškė visiškai nesuvokė, kad kažkas stebi jos sąmonę. Ji kažkuo priminė Nialui vorą šėtrininką, tik gyvybinės energijos turėjo kur kas daugiau. Pagautas smalsumo, o gal ir noro iškrėsti pikčiurnai kokią šunybę, vaikinas nusprendė atlikti bandymą: įteigti prižiūrėtojai mintį, kad kažkas stebi ją pro lopšelio pastato langą. Kelias sekundes nieko ypatingo nevyko. Moteris toliau klausėsi Odinos, linkčiodama galva ir vis skersakiuodama į Nialą bei Doną. O paskui, lyg nebegalėdama daugiau tverti, staiga apsisuko ir pažvelgė lopšelio pusėn. Nialas pats nustebo, kad pokštas taip nusisekė. Jis pabandė įteigti prižiūrėtojai norą pakelti ranką ir pasikasyti nosį. Šįsyk toji nedvejodama pakluso. Tada vaikinas privertė ją perkelti kūno svorį ant kitos kojos, pačiupinėti kirvį prie šono, pasikasyti nugarą. Galiausiai jis privertė moterį įdėmiai pažiūrėti į lopšelio pastatą - kas gi vis spokso į ją iš ten? O kol toji žiūrėjo, Nialas žaibiškai pasilenkė ir pakštelėjo Donai į lūpas. Kai prižiūrėtoja atsisuko, jaunuoliai jau sėdėjo lyg niekur nieko.
Po kelių minučių Odina atsigręžė į juos ir davė ženklą Donai. Matyt, taip buvo sutarta iš anksto.
- Man metas eiti, - sušnibždėjo Dona Nialui. - Turiu atitraukti tavo sesučių dėmesį, kad jos neverktų, kai jūs išeisite.
Mergaitė žvilgtelėjo per petį į prižiūrėtoją. Įsitikinusi, kad toji žiūri į kitą pusę, ištiesė ranką ir švelniai paglostė Nialo skruostą. Tada atsistojo ir paėmė už rankutės Marą.
- Gal pažaiskime slėpynes? Nagi, judvi su Runa bėkite ir slėpkitės, o aš eisiu jūsų ieškoti.
Po minutėlės Runa ir Mara išnyko tarp krūmų, ir Odina davė ženklą, kad metas eiti. Nialas dar bandė pagauti Donos žvilgsnį, bet toji jau skubėjo per pievelę.
Kai belaisviai, lydimi Odinos, lipo atgal į valtį, Nialo galvoje knibždėjo begalė klausimų ir spėlionių. Nepratusiam prie įtemptos analizės vaikinui atrodė, kad galva neišlaikiusi sprogs.
Tik vienas dalykas jam buvo visiškai aiškus. Lopšelio prižiūrėtoja buvo ne voras, o tikrų tikriausias žmogus. Tad jeigu jos protas panašus į voro protą, tai tik todėl, kad buvo suformuotas vorų - ir dar tokiame ankstyvame amžiuje, kad voriško mąstymo atspaudas išliko jame visam gyvenimui. Juk ir Veigas kadaise buvo taip nušlifavęs vapsvos pepsis ir skruzdžių mąstymą, kad tie vabzdžiai tapo daug kuo panašūs į žmones...
Dabar aišku, kaip vorai valdo savo tarnus, samprotavo Nialas. Skirtingai nuo vabalų bombardyrų, jie nemoka tiesiogiai bendrauti su žmonėmis. Bet tai visai nebūtina. Voras gali paprasčiausiai įteigti savo mintį žmogui. Kiekviena Mirties Valdovo tarnaitė turi dar ir po "antrąjį aš“ - ne žmogišką, bet vorišką...
Ir kol vorai kontroliuoja tą "antrąjį aš", jie yra visagaliai savo vergų šeimininkai. Bet jie nesusimąsto apie tai, kad kuris nors iš žmonių stipresnės valios dėka gali pasinaudoti jų pasiekimais ir perimti visus vergus savo žinion.
Ir štai tada Nialas pagaliau suprato, kodėl Mirties Valdovas neriasi iš kailio, kad tik įspėtų jo paslaptį. Jei žmonės sugebės įvaldyti sąmonės kontrolės būdus - galas vorų viešpatavimui Žemėje. Pavergtas protas, kaip ir prijaukintas vabzdys - tai lyg spyna, atrakinama keliais raktais.
Kol šios mintys, dar miglotos ir neapibrėžtos, klostėsi galvoje į žodžius, Nialas įdėmiai stebėjo Odiną. Palyginti su lopšelio sarge, ji neabejotinai žmogiškesnė. Tačiau net ir jos sąmonėje nesunku pamatyti keistą tuštumą - tarytum dalis jos proto visą laiką miegotų. Dabar vaikinas jau žinojo: tuštuma - tai ženklas, kad ir šios moters sąmonė pavergta vorų. Pabaisos pavogė iš jos asmeninės nepriklausomybės jausmą, o ji šito net nesuvokia.
Pavyzdžiui, dabar Odina svarstė, ką daryti su "laukiniais". Susidariusi padėtis stūmė moterį į neviltį. Ji buvo įpratusi gyventi pagal griežtą dienos režimą. Tarnybinės užduotys galėjo būti įvairios, tačiau taisyklės niekada nekito. Taisyklėse buvo numatyti atsakymai į visus klausimus. Tačiau dabar vargšelė nežinojo, kurią iš taisyklių pritaikyti. Odina pasisiūlė pasirūpinti laukiniais, nes negalėjo leisti, kad jie slampinėtų po miestą vieni. Dabar, atlikusi savo pareigą, ji karštligiškai suko galvą, ką daryti toliau. Sairisę, suprantama, reikės nuvesti atgal į moterų kvartalą. Bet lieka problema, kaip pasielgti su Veigu ir Nialu...
Mintis apie išsiskyrimą su motina paskatino Nialą įteigti Odinai kitą sprendimą. Valtis jau artėjo prie kranto; laiko liko nebedaug. Įsistebeilijęs į prižiūrėtojos profilį, vaikinas susikaupęs ėmė piršti jai mintį, kad visus tris belaisvius reikėtų nugabenti atgal pas Kazaką. Nuspėti Odinos reakciją buvo sunku. Todėl kai valtis nosimi bumbtelėjo į krantą, Nialas atsargiai paklausė moters:
- Kur dabar vyksime?
- Nuvešiu jus atgal pas naująjį valdytoją. - Odinos balsas skambėjo tvirtai ir ryžtingai. Buvo nesunku suprasti, kad ji patenkinta savimi: štai kokią gerą išeitį surado.
Nialas netgi truputį susigėdo. Bet kai pamatė liūdną motinos veidą - ji tebegalvojo apie savo dukreles, - kaltės jausmą išstūmė pasitenkinimas, kad pavyko bent trumpam laikui atitolinti išsiskyrimo akimirką.

Į pagrindinę miesto aikštę jie grįžo jau gerokai po vidurdienio. Nialas negalėjo neužjausti vežėjų: Odina liepė jiems grįžti ilgu aplinkiniu keliu palei upę, ir vargšeliai vos pavilko kojas iš nuovargio. Tačiau prižiūrėtojai jų kančios buvo nė motais, ji vis šaukė, kad vežėjai paskubėtų. Nialui toptelėjo, kad žiaurumas ar šiurkštumas čia niekuo dėtas; tiesiog Odina negalėjo net įsivaizduoti, kad šie vyrai - tokie pat žmonės, kaip ir ji pati. Būtent tai kėlė vaikinui didžiausią nerimą: ši moteris, iš pažiūros tokia maloni, paslaugi ir netgi draugiška, visiškai neturėjo vaizduotės.
Būrelis vergų traukė per aikštę vežėčias su žemėmis, kiti padėjo jiems, stumdami iš užpakalio. Bokšto papėdėje grūdosi daugiau vergų: skubėjo užversti žemėmis sprogimo paliktą kraterį. Tarp pastarųjų matėsi ir vyrų, kurių ūgis bei galingas sudėjimas aiškiai bylojo, kad tai veikiau tarnų, o ne atstumtųjų klasės atstovai.
Nialas iškart paklausė Odinos:
- Kodėl šie žmonės dirba su vergais?
- Atlieka bausmę. Tingūs ar nepaklusnūs tarnai gali būti pasmerkiami vergijai. - Po minutėlės ji su pasitenkinimu pridūrė: - Tai geriausias būdas palaikyti tvarką tarnų tarpe. Dauguma jų pasiryžę mirti, kad tik netaptų vergais.
- Ar tai reiškia, kad jie gali būti suėsti? - pasidomėjo Veigas.
- Žinoma. Prasikaltusieji, tapę vergais, netenka visų privilegijų.
- O už kokias pražangas skiriama tokia bausmė?
- Už nepagarbų elgesį su prižiūrėtojomis. Net už drybsojimą lovoje rytais.
Dabar Nialas suprato, kodėl Masigas šįryt taip drebino kinkas.
Prie įėjimo į Kazako rūmus sargyboje stovėjo dvi juodai apsirengusios prižiūrėtojos. Durys už jų buvo praviros, ir Nialas spėjo įžiūrėti viduje juodą vorą budelį. O kai vežimaitis pasuko į šoninę gatvelę ir įriedėjo pro užpakalinius vartus į rūmų kiemą, vaikiną lyg peilio dūris persmelkė pavojaus nuojauta. Porelė vilkinių vorų kėpsojo saulėkaitoje, o prie įėjimo į pastatą budėjo dar dvi juodai apsirengusios prižiūrėtojos. Odina išlipo iš vežimaičio, nusilenkė vorams ir atidavė pagarbą prižiūrėtojoms..
- Grąžinu laukinius valdytojui Kazakui.
Viena iš moterų niekinančiai nužvelgė Nialą ir Veigą.
- Aš pranešiu valdytojui. Palik juos čia.
Odina atsaliutavo, vėl įšoko į vežimaitį, kažką riktelėjo vežėjams ir nudardėjo sau, nė neatsigręžusi atgal.
Prižiūrėtoja privertė belaisvius stypsoti lauke dešimt minučių, visiškai nekreipdama į juos dėmesio, tarytum jie būtų nematomi. Įdėmiai įsižiūrėjęs į tą moterį, Nialas nejučia persijungė į jos emocines vibracijas. Ir net užkaito iš įtūžio. Prižiūrėtoja laikė "laukinius" išsigimėliais, veikiau gyvuliais negu žmonėmis, ir buvo įsitikinusi, kad nuo jų bjauriai dvokia. Bet labiausiai ji bjaurėjosi Sairise: tokia sudžiūvusi, nė lašo moteriškumo. Akimirkai Nialas išvydo savo motiną tos moters akimis: vaizdas buvo šiurpus, tarytum Sairisė staiga būtų virtusi kažkokia beždžione.
Kažkur rūmų viduje pokštelėjo durys ir moters balsas kažką įsakmiai riktelėjo. Prižiūrėtoja apsisuko ir dingo viduje. Ji nesirodė gal dešimt minučių. Antroji prižiūrėtoja visą tą laiką spoksojo tiesiai priešais save; matyt, stengėsi įveikti savo pasišlykštėjimą laukiniais apsimesdama, kad nemato jų.
Paskui durys atsidarė, ir pirmoji moteris trumpai įsakė:
- Paskui mane.
Dar lauke Nialas juto priešiškumą, laukiantį jo viduje. Bet jis tikrai nesitikėjo išvysti vestibiulį, kimšte prikimštą juodų vorų budelių. Jų ten buvo tiek, kad vos užteko vietos praeiti. Nialas vargais negalais užgniaužė savyje begalinį norą apsigręžti ir pulti lauk. Artimiausieji vorai stebeilijosi į jį, tarsi pasiryžę pulti ir suleisti iltis į jo apnuogintą kūną. Akimirkai Nialą apėmė panika; jis pamanė, kad išmušė jo mirties valanda, ir pasiruošė kautis. Tačiau neperprantamos juodos akys tik stebėjo, kaip jis žingsniuoja paskui prižiūrėtoją. Vaikinas juto vorų žvilgsniuose baimę, sumišusią su pasibjaurėjimu, tarsi jis pats būtų kažkoks šlykštus nuodingas gyvis. Kažkuria sąmonės dalimi - giliausia, atsiribojusia nuo visumos - Nialas aiškiai suvokė, kad šis apšaudymas priešiškos valios impulsais sukelia fizinio šalčio pojūtį - tarytum pūstų ledinis vėjas. Kai vaikinas ėmė kopti paskui prižiūrėtoją laiptais, šaltis nukrypo jam į nugarą, o pasukus už kampo ir visai išnyko. Be abejo, įdėmus voro žvilgsnis nešė tam tikrą neigiamos energijos krūvį.
Štai belaisviai pasiekė koridorių, vedantį į Kazako apartamentus, bet jų vadovė nė nemanė tenai pasukti; ji nesustodama kopė toliau. Pradedant penktuoju aukštu, laiptai siaurėjo. Kiekvieno koridoriaus gale sargyboje stovėjo vilkiniai vorai, nepaisant to, kad ši pastato dalis atrodė visiškai negyvenama. Ji buvo siaubingai apleista: sienos pasidengusios žaliais ir juodais pelėsiais, tinkas nutrupėjas dideliais gabalais, atidengdamas plikas lentjuostes.
Jie pasuko į tamsų koridorių, kurio medinės grindys girgždėjo ir grėsmingai linko po kojomis. Prižiūrėtoja atlapojo pirmąsias duris ir pamojo Sairisei.
- Liksi čia, kol tave pakvies.
Kambarys buvo beveik tuščias, tik lova ir medinė kėdė.
- Ačiū, - sušnibždėjo Sairisė pabalusiomis lūpomis. Prižiūrėtoja užtrenkė duris paskui ją ir užstūmė skląstį. Praėjusi dar dvejas duris, ji dūrė pirštu į Veigą ir mostu paliepė jam eiti vidun. Durų skląstį taip pat užšovė.
O Nialui teko eiti iki pat koridoriaus galo. Durys buvo jau atlapotos. Prižiūrėtoja įsakmiai pamojo jam eiti į kambarį. Vaikinas neištvėręs paklausė:
- Mes ką, belaisviai?
- Nedrįsk praverti burnos, kai niekas į tave nesikreipia.
Nialui einant pro šalį, prižiūrėtoja net žingtelėjo atatupsta, tarsi bijodama susitepti, netyčia prisilietusi prie jo. Trinktelėjo durys, žvangtelėjo užšaunamas skląstis. Sunkūs prižiūrėtojos žingsniai nutolo girgždančiomis lentomis link laiptų.
Kambaryje buvo taip tamsu, kad Nialas tik gerai įsižiūrėjęs pamatė, kad jis visiškai tuščias, tik kelios pagalvės mėtosi ant grindų. Ore tvyrojo dulkių ir pelėsių kvapas. Vienintelė blausi šviesa sklido pro dulkėtą, apmusijusį langą aukštai palubėje.
Vaikinas pasilenkė ir paėmė į rankas vieną pagalvę. Ji buvo drėgna ir dvokė pelėsiais. Ir ūmai jis pajuto nenugalimą norą kristi ant grindų ir pratrūkti ašaromis. Nuo tos akimirkos, kai rado olos prieangyje išpurtusį tėvo lavoną, Nialas nešiojosi širdyje slaptą sielvartą; ir dabar skausmas staiga prasiveržė, užtvindė vaikiną iš vidaus lyg audros sukelta banga, nušluodama visas jo pastangas atsilaikyti. Tačiau paskutiniai išdidumo ir savigarbos likučiai vis tik neleido pasiduoti silpnumui. Nialas atsisėdo kambario kampe ant drėgnos pagalvės, įrėmė kaktą į kelius. Dar niekada gyvenime jis nesijautė toks vienišas kaip tą akimirką.
Į galvą atėjo tik vienas pastarųjų įvykių paaiškinimas: vorai kažkaip sužinojo, kad tai jis, Nialas, nužudė vorą budelį dykumoje. Tokiu atveju galas neišvengiamas: vieša mirties bausmė visiems trim... Vaikinas vos nesudejavo pagalvojęs, kiek kančių jis atnešė savo motinai ir broliui.
Bet kaip galėjo vorai atskleisti jo paslaptį? Atsakymas buvo vienas: jį išdavė sustumiamasis metalinis strypas. Tąsyk Nialas kruopščiai jį nušluostė, nepalikdamas nė lašo voro kraujo. Bet galbūt aštresnės akys ar uoslė sugebėjo aptikti užsilikusius pėdsakus. Vaikinas prakeikė save už kvailumą: kam jis atsitempė tą vamzdį čionai! Reikėjo palikti oloje.
Ūmai Nialas pakėlė galvą ir įdėmiai pažvelgė į duris; apėmė jausmas, kad kažkas jį stebi. Durys buvo sukaltos iš storų lentų, pakankamai tvirtų, kad atlaikytų tarano smūgį. Vaikinas apžiūrėjo jas iš arčiau: jokių plyšių, jokių iškilimų, pro kuriuos kas nors galėtų jį sekti.
Nusprendęs, kad tai tik nervai šėlioja, Nialas vėl atsisėdo ant grindų. Bet vos tik nuleido galvą ant kelių ir užmerkė akis, nesmagus pojūtis grįžo. Tada jis atsirėmė galva į sieną ir pažvelgė tiesiai į duris; pojūtis kaipmat išnyko.
Laikas tarsi sulėtėjo. Nialas pasinėrė į mieguisto pasyvumo būseną. Akys pačios merkėsi, ir jis ne sykį krūptelėjęs pabusdavo, galvai nuslydus nuo kelių. Atrodė, kad laikas visiškai sustojo. Praėjo tikriausiai dvi valandos, be galo ilgos valandos, kai staiga vos girdimas garsas privertė Nialą pašokti. Kažkur šalia cyptelėjo durų vyriai. Vaikinas įtempė ausis, bet nieko daugiau neišgirdo. Galiausiai po užsitęsusios tylos sugirgždėjo grindų lenta. Ir viskas. Nialas vienu šuoliu atsidūrė prie išėjimo ir prispaudė ausį prie durų. Daugiau nė garso.
Tai galėjo reikšti tik viena: koridoriumi praėjo ne žmogus. Tokioje tyloje Nialas būtų išgirdęs net ir lengviausius žmogaus žingsnius. Tačiau ilgakojis voras galėjo žengti neišklibusiomis lentomis pasieniais. O durų cyptelėjimas sakė, kad visą tą laiką padaras tūnojo gretimame kambaryje.
Dabar Nialas suprato, iš kur atsirado jausmas, kad jį kažkas stebi. Jį iš tiesų stebėjo, tik ne akimis ir ne pro plyšį duryse. Tai voro valios čiuptuvai naršė po jo sąmonę. Apimtas nuovargio ir nevilties, Nialas net nebandė pridengti savo minčių. Dabar jis suskato sukti tas mintis atgal, mėgindamas prisiminti, apie ką galvojo, ką išgyveno nuo tos akimirkos, kai išgirdo nutolstančius prižiūrėtojos žingsnius. Paskui gūžtelėjęs mintyse nusprendė, kad tai beprasmiška. Vis tiek jau nieko nebepakeisi.
Ir vėl laikas tarytum sustojo. Dabar tikriausiai jau vakaras. Netrukus sutems. Nialas buvo alkanas ir ištroškęs, tačiau neteikė tam didelės reikšmės.
Staiga koridoriuje girgžtelėjo grindys. Nialas krūptelėjo. Kažkas artėjo koridoriumi, lengvai žengdamas basomis kojomis. Žingsniai nutilo už jo durų, o tada ėmė judėti skląstis. Tam, kuris bandė jį atstumti, matyt, buvo nelengva. Pagaliau durys prasivėrė per porą colių, ir moters balsas tyliai pašaukė Nialą vardu.
- Merlju!
- Ša! - Mergina pirštų galiukais įsėlino į kambarį ir uždarė duris paskui save. - Kurgi tu?
- Čia, kampe. - Vaikinas taip apsidžiaugė, pamatęs Merlju, kad norėjo pulti prie jos ir apkabinti, bet pabūgo jos pykčio.
O princesė tuo tarpu dairėsi aplinkui, iš pasibjaurėjimo perkreipusi lūpas.
- Koks siaubas! Negi čia nėra net ant ko prisėsti?
- Yra kelios pagalvės.
- Ką gi, bent tiek.
Merginos balsas per kelias akimirkas sugrąžino Nialą į tikrovę. Pati Merlju esybė - figūra, balsas, judesiai - buvo labai jau žemiška. Princesė numetė pagalvę prie sienos ir grakščiai atsisėdo ant jos.
Nialas įsitaisė šalia.
- Ko tu čia atėjai?
- Pažiūrėti, kas tau nutiko.
- Kodėl?
- Todėl, kad jaudinausi dėl tavęs, suprantama.
Širdyje staiga taip palengvėjo, kad sunkios pastarųjų valandų mintys neteko svarbos.
- Kodėl mus čia uždarė?
- Ša! Ne taip garsiai. - Merlju pridengė delnu Nialo lūpas. Rankelė buvo švelni, maloniai kvepėjo. Nialas vos susilaikė jos nepabučiavęs. - Aš tik trumpam atėjau.
- Ar tavo tėvas žino, kad tu čia?
- Ne. Ir prižadėk man, kad jam nepasakysi.
Mergina kuždėjo tiesiai jam į ausį. Nialas svaigo, jausdamas jos šiltą kvapą, švelniai prigludusį kūną.
- Gerai jau, nesakysiu. Bet kodėl Kazakas mus čia užrakino?
- Tai ne jo kaltė. Jis privalo vykdyti vorų nurodymus. Šią popietę jų čia knibždėte knibžda.
- Ko jiems reikia?
- Nežinau, - sušnibždėjo Merlju. - Tikėjausi, gal tu man pasakysi.
Nialas nusisuko nuo jos, purtydamas galvą.
Kiek patylėjusi princesė paklausė:
- Tikrai nenumanai?
- Neturiu supratimo.
Merlju uždėjo rankas vaikinui ant skruostų ir pasuko jo galvą į save.
- Tu pasitiki manimi?
Klausimas jį apstulbino.
- Aišku, pasitikiu!
- Ir nori, kad tau padėčiau?
- Jei tik pati dėl to nenukentėsi.
Ūmai Nialas pajuto: Merlju nori, kad jis ją pabučiuotų. Jos lūpos buvo šalia, jam reikėjo tik truputį pasilenkti. Viena merginos ranka nuslydo jo skruostu link viršugalvio ir prispaudė jo veidą prie savojo. Nialo rankos apsivijo jos liemenį ir prisitraukė arčiau.
Ji pirmoji nutraukė bučinį. Sėdėti taip buvo nepatogu, pliki pečiai rėmėsi į šaltą sieną. Nialas susižavėjęs, netikėdamas savo akimis stebėjo, kaip Merlju dėlioja ant grindų likusias pagalves. Jai, be abejo, nieko nereiškė nutraukti glamones dėl tokio banalaus dalyko. Po akimirkos mergina truktelėjo Nialą žemyn ir visu kūnu prisiglaudė prie jo.
Tai buvo nuostabu, tiesiog neįtikėtina. Vos prieš dešimt minučių Nialas atsisveikino su visomis viltimis, o dabar štai laikė savo glėbyje gražuolę, apie kurią net svajoti nedrįso. Net jei kas nors dabar būtų pasakęs vaikinui, kad kitą rytą jam nukirs galvą, jo džiaugsmas nebūtų apsiblausęs. Nialas jautė ją visą: nuogas kojas, prispaustas prie jo kojų, trumpos tunikos šilką, slystantį iš po jo pirštų, krūtis, kurios greitai kilnojosi, remdamosi jam į krūtinę, saldų alsavimą, dvelkiantį jam į veidą. Nialas bučiavo Merlju į ausį, į kaklą prie plaukų, į akių vokus ir į kaktą; o ji glostė jo plaukus ir bučiavo į lūpas. Koks neapsakomas malonumas - gulėti taip susiglaudus ir jausti vienas kito kūną; abu jautėsi tokie laimingi, kad galėjo taip pratysoti ant drėgnų pagalvių kad ir iki ryto.
Kažkur apačioje trinktelėjo durys. Merlju atsisėdo ir įsiklausė, paskui nuėjo prie durų ir kyštelėjo galvą į koridorių. Po minutėlės ji pirštų galais grįžo atgal. Nialas taip pat sėdėjo; nutirpusioje rankoje ir šlaunyje dilgsėjo. Mergina atsisėdo šalia, jie vėl pasibučiavo. Ir vėl ji pirmoji nutraukė bučinį.
- Klausyk, aš pamėginsiu išklausinėti tėčio, dėl ko kilo visas šitas triukšmas. Bet ar tu tikrai nieko nežinai?
- Aš nužudžiau vorą, - paprastai atsakė Nialas.
- Ką tu padarei? - Merlju nepatikliai įsmeigė į jį akis.
- Tai atsitiko grįžtant iš jūsų miesto.
Ir Nialas papasakojo princesei viską, kaip buvo iš tiesų: kaip prasidėjo smėlio audra, kaip jis rado sustumiamąjį strypą ir kaip staiga susidūrė su voru budeliu, lendančiu iš po smėlio. Merlju krūptelėjo išgirdusi, kaip jis susmeigė strypą pabaisai į snukį. Bet kai vaikinas nutilo, ryžtingai papurtė galvą.
- Neįsivaizduoju, kaip jie galėjo apie tai sužinoti. Ne, ne, vorai tikriausiai mano, kad tai padarė tavo tėvas.
- Bet jie moka skaityti mintis.
Merlju apmaudžiai gūžtelėjo.
- Netikiu tuo. Jeigu jie būtų galėję perskaityti mano mintis, seniai būtų mane suėdę.
Tada Nialas tarė:
- Kai mane čionai atvedė, gretimame kambaryje slėpėsi voras. Manau, jis bandė sužinoti, apie ką aš galvoju.
Merginai skvarbiai pažvelgė į jį.
- Kas verčia tave taip manyti?
- Girdėjau, kaip sugirgždėjo durys, jam išeinant. Ir grindys koridoriuje.
- Bet kodėl manai, kad voras tave stebėjo?
- Tiesiog jutau... Žinai, toks jausmas kyla, kai kas nors žiūri tau į pakaušį.
- Ir dažnai tau taip būna?
Nialas šyptelėjo.
- Tik tada, kai kas nors žiūri man į pakaušį.
Merlju atsiduso.
- Nieko nesuprantu. Tu esi tikras, kad nieku kitu negalėjai jų sudominti?
- Argi neužtenka to, kad nužudžiau vorą?
- Taip, gal ir užtektų - jeigu jie tai žinotų...
Mergina staiga atsistojo.
- Kur eini?
- Pas tėvą. Pasistengsiu įtikinti jį, kad pasišnekėtų su tavimi.
- Nepasakok jam apie vorą.
Merlju atsigręžė ir priklaupė ant grindų šalia Nialo.
- Privalau papasakoti tėvui. O tu privalai juo pasitikėti.
- Bet jis tarnauja vorams.
- Aišku, tarnauja. Kas jam daugiau belieka? Ir jam dar labai pasisekė - verčiau jau tarnauti vorams, negu kuopti pamazgų duobes. Bet tėvas jų nemėgsta. Juk tie siaubūnai nužudė tiek daug mūsų žmonių. Surijo net vargšelę Nairisę. - Merlju sudrebėjo visu kūnu.
- Ir vis tik aš nemanau, kad reikėtų papasakoti Kazakui apie vorą. Kuo mažiau žmonių žinos visą tiesą, tuo geriau. Aš nieko nesakiau netgi savo motinai ir broliui.
Merlju suėmė delnais vaikino galvą.
- Tu privalai pasitikėti manimi. Mano tėvas negalės pagelbėti tau, nežinodamas visos tiesos.
Jausdamas jos veidą visai prie pat savojo, Nialas tiesiog nepajėgė prieštarauti.
- Na, gerai. Daryk, kaip išmanai.
Merlju pasilenkė ir apdovanojo jį ilgu bučiniu. Paskui atsistojo ir išėjo. Nialas išgirdo, kaip barkštelėjo užstumiamas skląstis.
Taip netikėtai užplūdusi laimė išblaškė visas jo mintis. Vaikinas įstengė galvoti tik apie tai, kas nutiko per pastarąjį ketvirtį valandos, atgamindamas mintyse kiekvieną Merlju žodį, kiekvieną judesį. O prisiminęs, kad dar neseniai neapkentė jos ir kaip karštai troško nubausti, atkeršyti už patirtą pažeminimą, Nialas net nukaito iš gėdos. Kokia kvailystė - šitaip niršti dėl to, kad Merlju pavadino jį "nupiepusiu berniūkščiu". Tiesiog toks jau tos merginos būdas: atviras ir tiesmukas. Juk ji karalaitė, įpratusi įsakinėti ir elgtis savo nuožiūra. Bet tuo pat metu ji gali būti tokia švelni ir nuolanki... Nialas net svaigo iš malonumo, prisimindamas Merlju lūpų prisilietimą prie savųjų. Jo rankos tebesaugojo Merlju kūno kvapą, ir užmerkęs akis, jis lengvai galėjo įsivaizduoti ją gulinčią šalia.
Nialas net nepastebėjo, kaip nusileido naktis. Jis sėdėjo tamsoje, apsikabinęs rankomis kelius, ir galvojo, kad nuo šiol drėgmės ir pelėsių kvapas jau niekada nebeatrodys jam nemalonus, nes visada primins Merlju. Jau pats jos vardas skambėjo lyg muzika.
Tikriausiai jis nejučia užmigo. Tik staiga krūptelėjo, išvydęs priešais save šviesą, bet paskui išgirdo Merlju balsą:
- Nebijok, tai aš. - Mergina laikė rankoje mažą aliejinę lempelę. - Gali nusileisti žemyn. Mano tėvas nori tave matyti.
Nialas nusekė paskui merginą koridoriumi.
- O kaipgi mano motina ir brolis? - paklausė jis.
- Jų čia jau nebėra. Štai, pats pažiūrėk. - Merlju atlapojo paskutines duris ir pašvietė lempele: kambarys buvo tuščias.
Jaunuoliai nusileido laiptais. Jų jau nebesaugojo vilkiniai vorai. Apatinius rūmų aukštus apšvietė šimtai aliejinių lempų, kai kurios iš jų buvo tiesiog milžiniškos, paauksuotos, su aukštais stikliniais gaubtais. Merlju užpūtė savąją lempelę ir pastūmė vienas duris.
- Čionai.
Už durų buvo didelis kambarys, kurio sienas dengė mėlynos ir auksinės užuolaidos. Baldai buvo panašūs į matytus Kazako rūmuose Diroje, tik patogesni. Koks pustuzinis merginų sėdėjo ar gulėjo ant minkštų sofų; viena iš jų šukavo plaukus kitai.
Merlju suplojo delnais.
- Berise, Nela!
Dvi merginos atsistojo. Nialas jau matė jas šįryt - tai buvo tos pačios tarnaitės, kurios vėdavo karalių Kazaką. Viena iš jų žvilgtelėjo į vaikiną ir juokdamasi paklausė:
- O kas čia?
Ji parodė į metalinį veidrodį ant sienos. Jame Nialas išvydo, kad kairioji jo veido dalis pilka nuo dulkių, taip pat ir visa kairioji kūno pusė. Kitos merginos taip pat ėmė juoktis, spoksodamos į jį.
Merlju skruostai nuraudo.
- Gana! Negaiškite laiko!
Bet tarnaitės nė kiek neišsigando. Viena iš jų tebekvatodama paėmė Nialą už rankos aukščiau alkūnės ir išsivedė iš kambario. Vaikinas nusekė paskui ją koridoriumi, o paskui į didelį kambarį, kur tvyrojo toks tirštas garas, kad trukdė kvėpuoti. Oras buvo prisotintas kvepalų aromato. Kambario sienos buvo išklijuotos baltomis keraminėmis plytelėmis, grindis puošė plytelių mozaika - Nialas prisiminė kažką panašaus matęs sugriuvusioje šventykloje dykumoje. Viduryje buvo gilus apvalus įdubimas - vonia; žvilgantis žydras vanduo garavo.
Merginos, abi tamsiaodės ir tamsiaakės, nusivedė Nialą prie pat vonios krašto; į kvepiantį vandenį vedė keli laipteliai. Kai viena iš tarnaičių ėmė vilkti nuo jo tuniką, Nialas baikščiai krūptelėjo ir įsitvėrė į savo apdarą. Merginos nusikvatojo.
- Nekvailiok! Juk neketini maudytis su drabužiais?
- Aš pats galiu nusirengti... - Oloje motina ir Ingelda visuomet nusirenginėdavo tamsoje, o vyrai nusukdavo akis.
Bet aukštesnioji mergina papurtė galvą.
- Tai mūsų darbas. Nereikia gėdintis. Mes kas rytą maudome karalių.
Nialas leidosi nurengiamas, o tada nulipo į vandenį, prilaikomas merginų. Jei ne jų tvirtos rankos, vaikinas tikrai būtų paslydęs ir nukritęs, nes viršutiniai laipteliai buvo šlapi.
Vanduo buvo maloniai šiltas ir kvapnus. Nialas atpažino aromatą, kuriuo dvelkė Merlju rankos ir plaukai. Kai jis įbrido į vandenį iki pečių, tarnaitės taip pat nusimetė tunikas ir įšoko į vonią iš paskos; purslai ištiško fontanu, sušlapindami Nialui plaukus. Kol viena iš merginų masažavo jam veidą, rankas ir liemenį, antroji įtrynė į plaukus kažkokio žalio skysčio, kuris kaipmat suputojo, apgaubdamas vaikino galvą puria balta kepure.
Po to tarnaitės paliepė jam atsisėsti ant laiptelių, o pačios ėmė ąsočiais lieti ant jo vandenį. Kas kartą, pamatęs prieš akis šmėkščiojančias merginų šlaunis, Nialas nusisukdavo ir užsimerkdavo. Merginos pastebėjo tai ir ėmė jį erzinti, tyčia sukdamos į save jo veidą. Po kelių minučių ir Nialas ėmė kvatoti drauge su jomis supratęs, kaip juokingai jis atrodo.
Paliepusios jam atsistoti, tarnaitės sausai nušluostė vaikino kūną didžiuliais kaip paklodės rankšluosčiais, paskui nusausino ir plaukus, taip smarkiai trindamos, kad jis net apsiašarojo. Tada Nialui teko atsigulti ant kušetės, kur merginos ištrynė jo kūną kvapniaisiais aliejais, apkirpo nagus, palygino plaukus. Jos sušukavo vaikino garbanas šukomis, paskui minkštu šepečiu, o galiausiai aprišo apie kaktą siaurą juostelę. Tada viena iš tarnaičių vėl apsirengė ir kažkur išėjo; netrukus ji grįžo, nešina tamsiai mėlyna tunika bei geltonos odos sandalais. Merginos aprengė Nialą šiuo nauju apdaru, o paskui nuvalė aprasojusį žmogaus ūgio veidrodį ir pastatė priešais jį. Nialui teko pripažinti, kad pirmąsyk regi save tokį švarų ir patrauklų. Jis jau nebeatrodė laukinis; veikiau buvo panašus į vieną iš tų jaunuolių, kurie pasitiko juodu su tėvu kelyje į Dirą.
Durys prasivėrė, vidun kyštelėjo galvą Merlju.
- Jis pasiruošęs? O taip! Koks gražuolis! - Nialas nuraudo, bet veidrodis patvirtino, kad Merlju sako tiesą.
- Tau tinka mėlyna spalva, - pareiškė Merlju. - Anksčiau šią tuniką dėvėdavo Korvigas.
- O kur dabar Korvigas?
- Darbuojasi triušių fermoje. Jie neleido tėvui jį pasilikti. - Princesė linktelėjo tarnaitėms. - Viskas, galite eiti.
Vos tik durys už jų užsivėrė, Merlju apsivijo rankomis Nialo kaklą ir palenkė jo veidą prie savojo. Bet paskui atsiduso ir nenoriai atstūmė vaikiną nuo savęs.
- Nebegalime delsti nė minutės, karalius laukia. Noriu, kad įėjęs pas jį padarytum štai taip. - Ir mergina grakščiai nusileido ant vieno kelio, tuo pat metu nulenkdama galvą. - Pamėgink.
Nialas pakluso, bet jautėsi nesmagiai.
- Ar tai būtina? Niekada anksčiau šito nedariau.
Merlju prispaudė pirštą jam prie lūpų.
- Padaryk tai dėl manęs. Noriu, kad paliktum įspūdį mano tėvui. - Ji švelniai pakštelėjo Nialui į lūpas. - Noriu, kad tu jam patiktum.
- Gerai jau, gerai. - Nialas jautė, kad jeigu Merlju dabar lieptų jam šokti į vandenį su visais drabužiais, jis nedvejodamas paklustų.
Princesė paėmė vaikiną už rankos ir išsivedė į koridorių. Ten buvo vėsoka, bet eiti buvo neįprastai lengva - lyg žengtum per putų pagalves.
Merlju stumtelėjo duris koridoriaus gale. Menėje degė tiek žibintų, kad buvo šviesu kaip dieną. Karalius tysojo ant priegalvių krūvos, aplink jį tūpčiojo gal pustuzinis merginų. Atrodė, kad jis nuo pat ryto nė nepasijudino iš vietos.
- O, mano brangusis berniuk! Užeik, užeik! - pakvietė Kazakas. O kai Nialas priklaupė ant vieno kelio ir nulenkė galvą, valdytojas patenkintas išsišiepė. - O, visai kaip dvariškis. Puiku!
Kazakas atsistojo, padedamas merginų, ir perėjo per kambarį.
- Prieik ir sėskis. Tu tikriausiai miršti iš bado. - Jis uždėjo vieną ranką Nialui ant peties.
Tyliai klanktelėjo durys. Tai išėjo Merlju.
Vos spėjo Nialas atsisėsti, viena tarnaitė padavė jam didelę metalinę taurę, o antroji pripildė ją iš ilgakaklio ąsočio. Tai buvo tas pats auksaspalvis gėrimas, kurį jis gėrė laive su Odina. Kazakas patenkintas stebėjo, kaip vaikinas ištuštino taurę iki dugno. Gėrimas buvo nepaprastai skanus ir vėsino degančią gerklę tarsi ledinis nektaras. Vos nuleidęs taurę, Nialas pajuto malonų lengvumą galvoje ir greitai sklindančią kūnu šilumą.
Tarnaitės išrikiavo priešais jį išraižytus medinius dubenis su vaisiais, riešutais, minkšta balta duona ir lėkštę su dar karštais keptais paukščiukais. Nialas klausiamai pakėlė akis į Kazaką.
- Viskas tau. Aš jau pavalgiau, - maloningai tarė valdytojas ir pamojo vienai iš merginų. - Krista, paskambink mūsų svečiui ką nors, kas palengvintų virškinimą.
Mergina paėmė styginį instrumentą, atsisėdo ant grindų priešais juos ir uždainavo maloniu, skambiu balsu. Kazakas atsilošė ant pagalvių ir palaimingai užsimerkė. Nialas buvo pernelyg išalkęs, kad klausytųsi muzikos. Tačiau valgė nedaug. Žinojo, kad per daug prisikimšęs pilvą neišvengiamai apsnūs, o nuojauta sakė jam, kad šįvakar privalo išlikti kaip niekad budrus. Dėl tos pačios priežasties jis užgniaužė pagundą vienu mauku ištuštinti antrą taurę auksaspalvio gėrimo ir siurbčiojo iš lėto, mažais gurkšneliais.
Jam baigus valgyti, priėjo mergina su drėgna iškvėpinta servetėle ir nuvalė jam rankas ir burną; kita mergina nušluostė lūpas sausai minkštu rankšluosčiu.
Muzika nutilo. Kazakas tarsi pabudo iš snaudulio ir pažvelgė į Nialą maloningai šypsodamasis.
- Jau pasisotinai?
- Taip, valdove, ačiū.
- Gerai. Tada galime pasikalbėti.
Kazakas pasisuko į tarnaites ir pliaukštelėjo delnais. Merginos surinko indus ir pasišalino.
O valdytojas perstūmė savo priegalvius arčiau Nialo ir atsisėdo ant jų sukryžiavęs kojas.
- Ką gi, jaunuoli, atrodo, tu pridarei mums begalę rūpesčių.
Vaikinas nuraudo.
- Labai apgailestauju. Bet net nežinau, kuo aš čia dėtas.
Kazakas pažvelgė Nialui tiesiai į akis.
- Tikrai?
- Tikrai, - tvirtai atsakė vaikinas.
Valdytojas suraukė antakius ir nudelbė žvilgsnį į savo kojas; nuo to dar labiau išryškėjo jo dviguba pasmakrė. Galiausiai jis pratarė:
- Tu nužudei vorą.
Nialas sukaupė valią, kad balsas nesuvirpėtų:
- Taip.
Kazakas įsmeigė akis į jį.
- Kaip?
- Su tokia ietimi...
- Šita? - Valdytojas ištraukė iš po pagalvės metalinį cilindrą.
- Taip.
Kazakas ištiesė cilindrą Nialui.
- Parodyk, kaip jis veikia.
Vaikinas paėmė vamzdelį iš valdytojo rankų, surado koncentrišką skrituliuką ir spūstelėjo; strypas ištįso. Kazakas įdėmiai jį stebėjo. Nialas dar kartą spūstelėjo; strypas susitraukė. Kazakas ištiesė ranką, ir vaikinas atidavė jam cilindrą. Valdytojas suieškojo akimis ratuką ir spūstelėjo jį nykščiu. Bet nieko neatsitiko. Kazakas paspaudė dar kartą ir dar. Galiausiai grąžino vamzdelį Nialui.
- Ar čia slypi kokia gudrybė?
- Ne, nemanau.
Nialas vėl paspaudė ratuką, vamzdelis ištįso. Kazakas antrąsyk paėmė iš jo strypą ir vėl pabandė paspausti, bet nieko nepešė. Veltui spūsčiojęs visą minutę, valdytojas suirzęs numetė vamzdelį ant grindų.
- Kodėl tau išeina, o man ne?
- Tikrai nežinau. - Nialui iki šios akimirkos net nebuvo šovusi mintis, kad vamzdelio mechanizmas gali nepaklusti kitiems žmonėms.
- Papasakok, kaip tu jį radai, - paliepė Kazakas.
Vaikinas paklusniai papasakojo apie smėlio audrą, apie miesto griuvėsius ir žvilgančią mašiną. Pasirausęs sau už nugaros, valdytojas ištraukė išbalintą lentelę ir gabalėlį medžio anglies.
- Gali nupiešti man tą daiktą?
Nialas nubraižė keistosios mašinos kontūrus kaip sugebėjo, suprasdamas, kad jau užmiršo daugumą detalių. Kazakas ilgai žiūrėjo į piešinį, kol galiausiai paklausė:
- Ar kiti tavo šeimos nariai gali pailginti ir sutrumpinti šitą strypą?
- Nežinau.
- Kaip nežinai?
- Aš... niekam jo nerodžiau.
Kazakas užjaučiančiai linktelėjo.
- Bijojai, kad brolis gali atimti?
- Taip.
- Na, gerai. Papasakok, kaip tu užmušei vorą.
Nialas ėmė dėstyti nuo pradžios taip, kaip pasakojo Merlju. Bet valdytojas pertraukė jį:
- Tu žiūrėjai vorui į akis?
- Taip.
- Ir vis tiek sugebėjai jį nužudyti?
- Taip.
Tada Kazakas rimtai pareiškė:
- Žmogus nepajėgus užmušti vorą budelį, nebent užkluptų jį iš pasalų. Voras gali išversti žmogų iš kojų vienu vieninteliu valios smūgiu. Tai kaip, tavo manymu, tu sugebėjai nudobti tą padarą?
- Galbūt jį apsvaigino užgriuvusi smėlio lavina.
Bet valdytojas papurtė galvą.
- Ne. Prieš mirtį jis spėjo pasiųsti pavojaus signalą. Argi jis tau nesipriešino?
- Priešinosi.
- Valios jėga?
- Taip.
- Tada kaipgi tau pavyko jį užmušti?
- Nežinau. - Nialui klausimas pasirodė tiesiog absurdiškas. Juk viskas įvyko akimirksniu, ir jis niekada net nesuko sau galvos apie tai.
Kazakas prisipildė savo taurę iš ąsočio ir susimąstęs nugėrė porą gurkšnių. Paskui dėbtelėjo į vaikiną iš po pasišiaušusių antakių.
- Ar jau pradedi suprasti, kodėl vorai taip susidomėjo tavimi?
- Todėl, kad aš nužudžiau vorą? - spėjo Nialas.
- Ne todėl, kad nužudei vorą. Todėl, kad pajėgei nužudyti vorą.
Vaikinas papurtė galvą, nieko nesupratęs. Kazakas kantriai tarė:
- Gerai, paaiškinsiu. Aptikę nužudytojo lavoną, vorai išsiaiškino, kad kažkas kiaurai pervėrė jam smegenis. Taigi padaras numirė akimirksniu. Bet jis vis tik turėjo pakankamai laiko išsiųsti aliarmo signalą. Vadinasi, voro protas buvo visiškai blaivus ir veiklus. O tai reiškia, kad eilinis žmogus nebūtų įstengęs nė rankos pakelti, susidūręs su juo.
Kazakas įdėmiai sekė Nialo veido išraišką, laukdamas jo reakcijos, bet vaikinas tik linktelėjo, ne kažin ką tesupratęs. Tada valdytojas kalbėjo toliau:
- Tai buvo pirmas kartas per daugiau kaip du šimtus metų, kai kažkokia kita būtybė sugebėjo užmušti vorą. Šis šiurpus nusikaltimas - vorų supratimu - sukėlė jų tarpe tikrą paniką. Jie suprato, kad jau nebėra nenugalimi. Todėl pasiryžo žūtbūt surasti žudiką. Todėl užplūdo Diros žemes. Ir todėl žuvo daugiau kaip pusšimtis mano pavaldinių.
- Man labai gaila, - pratarė Nialas.
Kazakas atsiduso.
- Kokia prasmė atgailauti? Juk dėl tos pačios priežasties žuvo ir tavo tėvas. Vorai netruko išsiaiškinti, kad maždaug tuo metu judu su Ulfu buvote netoli tvirtovės. - Sakydamas tai, valdytojas nusuko į šalį akis. - Ar dabar supranti, kodėl jie taip stengėsi surasti tave?
Dabar Nialas nuleido akis.
- Trokšta mane nužudyti?
Tačiau Kazako atsakymas jį pribloškė:
- Ne, nebūtinai nužudyti tave. Jie mano, kad vorą užmušė tavo tėvas.
Tik po ilgos pauzės Nialas išdrįso paklausti:
- Tai vis tik kodėl?
Kazakas paaiškino:
- Jeigu tu būtum tik vienas toks Žemėje, gal ir būtų kažkokia prasmė atsikratyti tavęs. Bet, supranti, jeigu jau gimsta tokių nepaprastų žmonių, tai tikėtina, kad jų gimsta ne vienas. Aš nežinau, kodėl taip yra. Galbūt tai kažkoks gamtos dėsnis. Vorams nesunku nudėti tave, tačiau vis vien pasaulyje liks dešimtys, o gal net šimtai tokių kaip tu. - Valdytojas skvarbiai pažvelgė Nialui į akis. - O kol tu gyvas, gali duoti jiems naudos.
Vaikinas papurtė galvą.
- Kokios naudos?
- Kaip manai, ar galėtum atpažinti į save panašius?
Net jeigu Kazakas nebūtų gręžte gręžęs jo akimis, Nialas būtų susiprotėjęs, kad jo ateitis priklauso nuo šio klausimo. Kazakas vertė jį prisipažinti, kad yra kitoks negu kiti žmonės ir kad suvokia savo išskirtinumą. Šią akimirką jie abu aiškiai skaitė vienas kito mintis. Ir galiausiai Nialas atsakė:
- Manau, kad taip.
Įtemptas Kazako veidas atsipalaidavo. Valdytojas šypsodamasis palinko į priekį ir patapšnojo vaikinui per petį.
- Būtent tai aš ir norėjau išgirsti.
Nialas nustebo, pajutęs valdytojo balse palengvėjimą: nejaugi šįsyk Kazakas nesijautė esąs padėties šeimininkas?
O Kazakas pasisukiojo ant priegalvių, ištiesė kojas ir vėl patogiai atsirėmė nugara į sieną.
- Gerai, tada galime konkrečiai viską aptarti. - Jis prisipildė taurę ir ištiesė ąsotį Nialui; tas taip pat įsipylė vyno, bet vos suvilgė juo lūpas. - Tik iš pradžių galutinai išsiaiškinkime vieną dalyką. Tu sutiktum tarnauti vorams?
- Tarnauti vorams? - apstulbo Nialas.
Valdytojo balse pasigirdo nekantrumo gaidelė.
- Na, taip. Ar padėtum jiems ieškoti į tave panašių žmonių?
- Bet kaip galėčiau tai padaryti?
Kazakas šyptelėjo.
- O, nėra nieko paprasčiau. Vorai ketina nuodugniai apieškoti dykumas. Tiesą sakant, jie jau žino, kur slepiasi dauguma laukinių.
- Nejaugi?
- Aišku, žino. O kodėl, tavo manymu, vis siunčia tenai savo prakeiktus balionus?
- Bet tokiu atveju... - pradėjo vaikinas ir nutilo, išsigandęs savo minties.
- Tokiu atveju, kodėl jie iš karto nesusemia visų tų žmonių? Ogi todėl, kad vorams reikalingi laisvi žmonės - arba laukiniai, kaip jie juos vadina.
Nialas visiškai sutriko.
- Bet kuriam galui?
- Giminės pratęsimui. - Valdytojas globėjiškai nusišypsojo vaikinui. - Būtent šiam reikalui bus panaudoti daugelis mano žmonių. Argi nepastebėjai, kad dauguma šio miesto gyventojų elgiasi, švelniai pasakius, gan keistai?
Nialas nutylėjo.
- Jie gi kvaili per visą pilvą. Dauguma tikrų tikriausi idiotai, - kalbėjo toliau Kazakas. - Tai vorų darbas. Jiems reikalingi kvaili tarnai. Jei gimęs kūdikis atrodo bent kiek supratingesnis ar gabesnis už kitus, vorai jį nužudo.
Nialui iš įtampos ėmė svaigti galva.
- Bet kodėl?
- Kodėl? Ogi todėl, kad protingi žmonės jiems pavojingi. Visų pirma, bent kiek protelio turintiems žmonėms nepatinka, kai juos valgo. Tais laikais, kai žmonės buvo šios planetos šeimininkai, jie laikė maistui galvijus. Dabar vorai dėl tos pačios priežasties laiko žmones.
- Bet tik vergus, - įterpė Nialas.
Kazakas užjaučiančiai šyptelėjo jam.
- Tik vergus! O kas, tavo manymu, nutinka likusiems?
- Jie tarnauja vorams.
- O kai baigiasi tarnybos laikas?
- Iškeliauja į didžiąją palaimos šalį, - pratarė Nialas, jau nujausdamas teisingą atsakymą.
Kazakas šiurkščiai.nusikvatojo.
- Aha, į skerdyklą!
Vaikinas nepatikliai papurtė galvą.
- Norite pasakyti, juos visus galiausiai suės - visus tarnus, visas prižiūrėtojas? - Jis pagalvojo apie Odiną.
Valdytojas linktelėjo.
- Teisingai. Visus, kas nežino šios paslapties. - Ir mąsliai pridūrė: - Nemanau, kad kuriam vorui kiltų noras suėsti mane - aš per kietas. Arba Merlju.
- Merlju taip pat žino paslaptį?
- Be abejo.
Nialas pašiurpo ir nustėro. Buvo sunku įsivaizduoti Merlju, kaip masinės apgavystės ir žudynių bendrininkę. Kazakas tarytum perskaitė vaikino mintis.
- Privalai blaiviai žvelgti į tikrovę. Vorai - žmonių šeimininkai. Jie gali elgtis su mumis kaip tik nori, patinka mums tai ar nepatinka. Tu tikriausiai nepatikėsi, bet iš tiesų vorai ne tokie jau blogi, kaip atrodo. Kai kurie iš jų netgi labai įdomios asmenybės. Beje, ir tu turėtum galvoti apie juos - kaip apie žmones, ne kaip apie vabzdžius. Vorai jaučia, ką mes apie juos manome, ir jiems nepatinka, kai laikome juos vabzdžiais. Todėl įprask net mintyse vadinti juos žmonėmis. Be to, jie juk mūsų šeimininkai. Ir gali daryti su mumis, kas tik jiems šauna į galvą. Juk tu nė kiek nesikremti, sušveitęs keptą paukštį, ar ne? Taigi ir voras nesikremta, pasistiprinęs žmogiena. Bet aš pažinojau žmones, kurie laikė naminius paukštelius - mylėjo juos labiau negu savo vaikus. Tą patį vorai jaučia žmonėms. Dažnai netgi pamilsta kai kuriuos iš mūsų. Taigi kai tenka rinktis - būti suėstam ar būti laikomam naminiu gyvulėliu, - aš nekankinu savęs dvejonėmis. Aš noriu likti gyvas.
Tiek karaliaus samprotavimai, tiek pati kalba padarė Nialui didžiulį įspūdį. Jis pirmąsyk gyvenime girdėjo žmogų taip sklandžiai kalbant. Sodrus, žemas Kazako balsas pasižymėjo ypač turtinga atspalvių gama - nuo jausmingo intymumo iki vyriško tvirtumo. Nialas atsitokėjo klausąs jo lyg muzikos, bet vis tik nujautė, kad Kazakas tiesiog moka naudotis savo balsu, kaip priemone tikslui pasiekti.
Vaikinui teko susikaupti, kad suformuluotų klausimą, neduodantį jam ramybės.
- Jei vorai vis tiek išžudo protingus vaikus, kam jiems veislei dykumos gyventojai? Juk mes daug protingesni už daugumą vorų tarnų.
- Geras klausimas, - pagyrė Kazakas lyg koks mokytojas, ir Nialas pajuto net tam tikrą pasididžiavimą savimi. - Vorai išaugino dešimt žmonių kartų, siekdami išvesti kvailų tarnų veislę, ir staiga paaiškėjo, kad jų tarnai virsta idiotais. Iš kur, tavo manymu, atsirado tie silpnapročiai vergai? Jie ir yra toji dešimtoji karta, visiškai išsigimusi. Štai todėl vorams būtini nauji veislės reproduktoriai - tokie kaip tu.
- Kaip aš? - Nialas nepajėgė nuslėpti nuostabos.
- Žinoma. Tavo darbas bus pradėti vaikus.
Nialas pajuto, kad rausta.
- O kaipgi moterys... ką jos apie tai mano?
- Jos neturi teisės prieštarauti, - niūriai atsakė Kazakas. - Kamuojasi, suprantama, kad tenka gyventi atskirai nuo vyrų.
Ūmai Nialas prisiminė riestanosę merginą, įviliojusią jį į krūmus. Ir tik dabar suvokė, kas iš tiesų tąsyk įvyko. Nuo tokių minčių galvoje viskas susimaišė.
O Kazakas kalbėjo toliau:
- Matau, jau pradedi suprasti, kodėl aš sutikau bendradarbiauti su šeimininkais vorais. Ne tik todėl, kad rūpinausi, kaip pačiam išnešti sveiką kailį. Stengiausi kaip įmanydamas padėti savo žmonėms. Aišku, vyrams ne taip jau blogai sekasi. Bet aš nenoriu, kad moterys būtų paverstos paprasčiausiomis gimdymo mašinomis - ypač mano duktė. Beje, ji, atrodo, labai domisi tavimi. - Nialas nukaito iš džiaugsmo ir nusuko į šalį akis. - Pagalvok apie savo motiną. Ar norėtum matyti ją uždarytą moterų kvartale lyg kokiame garde ir kasmet gimdančią po vaiką nuo kažkokio svetimo vyro? Baisu net pagalvoti, ar ne? Tačiau tu gali padaryti taip, kad šitai neįvyktų.
Valdytojas išmaukė savo taurę iki dugno ir neskubėdamas vėl ją prisipildė, duodamas Nialui laiko pamąstyti. Nialas žvelgė pro Kazako galvą į langą; juodame nakties danguje patekėjo pilnatis.
- Ar jūs tikras, kad vorai... šeimininkai vorai nori, jog aš jiems tarnaučiau? - galiausiai paklausė jis.
Kazakas linktelėjo.
- Visiškai tikras.
- Kai šiandien po pietų įžengiau į rūmus, man pasirodė, kad visi jie trokšta mano mirties.
- Suprantama. Juk jie laiko tave pavojingu. Jeigu jie būtų įsitikinę, - valdytojas pabrėžė pastarąjį žodį, - kad tu jų sąjungininkas, žiūrėtų į tave visiškai kitaip.
Nialas žvilgtelėjo į Kazaką su mandagia dvejone.
- Jūs taip manote?
- Žinoma. Šeimininkams reikalinga tavo pagalba.
- Betgi aš nužudžiau vieną iš jų.
- Jie šito nežino, o aš nesakysiu.
- O jie patys nesusiprotės?
- Ne, jei tik tu neišsiduosi. Jų manymu, vorą užmušęs žmogus jau nebegyvas - tavo nelaimingasis tėvas. Beje, labai apgailestauju dėl to; Ulfas man iš tiesų patiko. Bet žvelkime į tikrovę atviromis akimis. Tu nužudei vorą, vorai nužudė tavo tėvą. Taigi rezultatas lygus, metas užmiršti visas nuoskaudas ir veikti drauge.
- Ką aš turėsiu daryti?
- Aptarsime tai rytoj. O paskui aš nusivešiu tave pas Vorų Valdovą. - Nialas išblyško. - Nėra ko bijoti. Manau, pokalbis tau netgi patiks. Kalbėsiu aš pats.
- Ar galiu dar kai ko jūsų paklausti?
- Klausk, ko tik nori, mano brangus berniuk.
- Kaip jūs galite būti toks tikras, kad vorai ir jūsų nemulkina?
Kazakas šaltakraujiškai šyptelėjo.
- Turi omenyje, kaip galiu būti tikras, kad jie nesurys ir manęs, kai nebebūsiu jiems naudingas? Atsakymas labai paprastas. Aš reikalingas vorams. Jiems reikia žmogaus, kuris kontroliuotų visus žmones šiame mieste ir kuriuo būtų galima pasitikėti. Būtent tuo aš čia ir užsiimu, Nialai. - Tai buvo pirmas kartas, kai jis kreipėsi į vaikiną vardu. - Vorams būtini žmonės, kuriais jie galėtų pasitikėti. Kodėl jie turėtų ėsti tave ar mane? Juk jie turi tūkstančius, tūkstančių tūkstančius kvailių, kuriais gali prisikimšti pilvus kada tik užsigeidę. Tačiau beveik neturi protingų žmonių, kuriais galėtų pasikliauti. Štai ko jiems iš tiesų trūksta. Beje, tavo žiniai, vorai ne kokie nors laukiniai padarai. Tai labai aukštos kultūros būtybės. Jie turi savo mąstytojus, menininkus, politikus - štai šiandien aš visą popietę šnekėjausi su vienu žymiu politikos veikėju, vardu Dravigas. Tu nustebsi, kokie tai žavūs žmonės, kai artimiau susipažinsi su jais.
Kalbėdamas valdytojas įdėmiai sekė Nialo veido išraišką ir pastebėjo abejonės šešėlį.
- Puikiai suprantu, ką tu dabar galvoji - kad sunku jausti draugiškumą būtybėms, kurios minta žmonėmis. Aš jaučiu tą patį. Bet kai pelnysi jų pasitikėjimą, niekas neprieštaraus, jei pasinaudodamas tuo pasirūpinsi savo artimaisiais. Vorams tai atrodo natūralu ir normalu.
- O kaipgi mano motina ir brolis? Ar atskleisime jiems paslaptį?
Kazakas suraukė kaktą tarsi giliai susimąstęs.
- Nežinau. Šiaip ar taip, ne dabar. Iš pradžių privalau įsitikinti, kad jais galima pasitikėti. Supranti, jeigu tavo artimieji neverti pasitikėjimo, o mudu atskleisime jiems paslaptį, tai įstumsime juos į mirtiną pavojų. Aš nieko nesakiau net savo sūnums. Jiems bus geriau nežinoti. - Valdytojas skvarbiai pažvelgė Nialui į akis. - Tikiuosi, tau nereikia aiškinti, kaip svarbu niekam neprasitarti apie tai, ką čia girdėjai. Šeimininkai vorai negailestingai baudžia tuos, kurie apvilia jų pasitikėjimą.
Nialas linktelėjo.
- Suprantu.
- Puiku. - Kazakas palinko į priekį ir patapšnojo vaikinui per petį. - Manau, mudviejų su tavimi bendradarbiavimas bus išties vaisingas. - Jis pliaukštelėjo delnais. - Na, gal norėtum dar pasiklausyti muzikos?
Į menę sugrįžo merginos. Toji, kuri skambino liutnia, neraginama paėmė instrumentą ir pradėjo dainuoti. Likusios jai pritarė. Daina liejosi skambiai, sutartinai. Tačiau Nialas klausėsi tik viena ausimi, negalėdamas atsikratyti savo rūpesčių. Mintis apie ką tik jam patikėtą paslaptį jaudino vaikiną ir kartu kėlė nerimą. Jis iš anksto žinojo, kad Veigas nesutiks bendradarbiauti su vorais. Veigas pernelyg išdidus, tiesmukas ir neprisivers jausti vorams nieko kito, išskyrus pasibjaurėjimą. O Sairisė? Argi ji kada atleis savo vyro žudikams? Nialas suprato, kad jeigu dabar atsisakys bendradarbiauti su Kazaku, pasmerks savo artimuosius neišvengiamai pražūčiai... Valdytojas lengvai palietė jo petį.
- Matau, tu jau beveik miegi. - Tai buvo tiesa, Nialo akys pačios merkėsi. - Gal norėtum eiti į savo miegamąjį?
Vaikinas dėkingai linktelėjo.
- Mirise, palydėk jaunuolį į jo kambarį - tą, kuris priešais Merlju apartamentus... - Kazakas šyptelėjo Nialui. - Miegok, kiek tik panorėsi. Rytoj tavęs laukia ilga diena. Ir neužmiršk šito. - Jis pamėtėjo vaikinui metalinį cilindrą.
Mirisė buvo viena iš tų dviejų tarnaičių, kurios maudė Nialą. Lipdama priešais jį laiptais aukštyn, mergina valiūkiškai dirstelėjo į jį per petį.
- Atrodo, tu patikai karaliui.
- Tikrai?
- Tu dar abejoji?
Mirisė nusivedė vaikiną koridoriumi; minkštas kilimas slopino jų žingsnius. Galiausiai ji atlapojo vienas duris. Nialas įžengė į miegamąjį, tokį prabangų, kad jis iš pradžių pamanė ne ten pataikęs.
- Tu įsitikinusi, kad tai mano kambarys?
- Visiškai.
Lova buvo iškelta mažų mažiausiai per kelias pėdas aukščiau grindų ir užtiesta aukso spalvos uždangalu. Kilimas po kojomis buvo minkštesnis už jauną žolytę. Mažytėse krištolinėse vazelėse žėravo ugnelės, skleisdamos rausvą šviesą.
Tarnaitė atlenkė apkloto kampą.
- O čia štai tavo naktinis apdaras. - Ji parodė į žydrą rūbą, pakabintą ant lovos krašto. - Padėti tau nusirengti?
Iš pradžių Nialas pamanė, kad ji juokauja. Tačiau merginos žvilgsnis buvo rimtas; jis šyptelėjo.
- Ne, ačiū, pats kaip nors susidorosiu.
Mirisė įsmeigė į vaikiną akis; jis pajuto šilumą, sklindančią nuo jauno kūno.
- Dabar tu gyveni rūmuose ir neprivalai viską daryti pats. Mes ir esame čia tam, kad tau padėtume. Aš galėčiau tapti tavo asmenine tarnaite. Nori?
- Esu tikras, kad karalius nesutiks.
- O ne, tikrai sutiks! Nori, aš jo paprašysiu?
Ir ūmai, netikėtai pačiam sau, Nialas ėmė skaityti merginos mintis. Galbūt tai atsitiko todėl, kad jiedu žiūrėjo vienas kitam į akis ir kad jautė vienas kitam natūralų prielankumą. Nialas be vargo sužinojo, kad tai pats Kazakas įsakė Mirisei pasisiūlyti jam į tarnaites. Jis taip pat suprato, kad mergina pakluso su džiaugsmu - ji nieko kito taip netroško, kaip tik tapti Nialo tarnaite. Tereikia jam tarti žodį, ir ji savo noru taps jo nuosavybe ir vykdys visas jo užgaidas.
Paskui Nialas prisiminė Merlju ir papurtė galvą.
- Nemanau, kad tai geras sumanymas.
Mergina nusiminė.
- Kodėl gi? Tau reikalinga tarnaitė.
- Princesė gali nesutikti.
Mirisė sutriko.
- Kodėl turėtų nesutikti? Juk aš tik tarnaitė. Ji neturės pagrindo pavyduliauti.
Dabar suglumo Nialas, išgąsdintas to, ką įžvelgė tarnaitės mintyse. Jiedu tarytum kalbėjo apie dvi skirtingas Merlju. Vaikinas net pašiurpo, persmelktas blogos nuojautos; verčiau jau jis nežinotų to, ką dabar sužinojo.
Jis prisivertė nusišypsoti merginai.
- Gal iš pradžių aš jos atsiklaustu.
- Gerai. - Mirisės veidas vėl nušvito džiaugsmu. - Gal norėtum ko nors prieš miegą - išgerti ar užvalgyti?
Nialas papurtė galvą.
- Ne, ačiū.
Prieš išeidama mergina grakščiai nusilenkė. Viskas aišku: jau laiko save jo asmenine tarnaite.
Nialas prisėdo ant lovos krašto, kuris šiek tiek įdubo nuo jo svorio, ir išsiblaškęs įsmeigė akis į savo atvaizdą veidrodyje ant sienos. Į jį žvelgė nepažįstamas jaunuolis. Tačiau svetimumo įspūdis susidarė ne vien todėl, kad pasikeitė Nialo išvaizda - mėlynas karaliaus sūnaus apdaras, balta juosta aplink kaktą. Tiesiog staiga sugriuvo viskas, kuo jis šventai tikėjo.
Prieš porą valandų Nialas svaigo iš laimės, kai Merlju pagyrė jo išvaizdą. Jis nedrįso net pagalvoti, kad princesė galėtų įsimylėti jį; bet kai ji pabučiavo Nialą vonioje, vaikinas ėmė manyti, kad vis tik tai tiesa, nors ir kokia neįtikėtina atrodo. O štai dabar jo įsitikinimas kažkur išgaravo. Tai atsitiko tą akimirką, kai Nialas žvelgė į akis tarnaitei. Jis ūmai suprato, kad mergina - tai tik priemonė jį papirkti. Kaip ir šis ištaigingas miegamasis. Viskas skirta tam, kad jis, Nialas, pasijustų be galo laimingas. Bet mergina neprisipažino, kad tai Kazakas įsakė jai tapti Nialo tarnaite. Apsimetė, kad tai jos mintis ir kad turės dar paprašyti karaliaus leidimo. Taigi Kazakas bandė įtraukti Nialą į bendradarbiavimą, visaip papirkinėdamas. Ar Merlju taip pat buvo įsakyta jį papirkti - bučiniais, melagingais meilės pažadais? Ir staiga vaikinas tarsi vėl išgirdo princesės balsą: "Patinka? Tas nupiepęs berniūkštis? Tu tikriausiai juokauji." Širdis susigniaužė iš skausmo.

Netikrumo jausmas buvo tiesiog nepakeliamas. Nialas nusiavė sandalus ir skubiai perėjo per kambarį. Jo miegamojo durys atsidarė be jokio garso. Tiesiai priešais, kitoje koridoriaus pusėje, buvo kitos durys, nudažytos karališka žalia spalva; jų rankena buvo gyvatės pavidalo. Siekdamas rankenos Nialas tikėjosi, kad durys bus užrakintos; tačiau dar net nespėjęs jos paliesti žinojo, kad durys atsidarys. Rankena lengvai nulinko, ir durys šiek tiek prasivėrė.
Kambarį apšvietė tokios pat rausvos lempelės, kokios spingsojo ir Nialo miegamajame. Prie tualetinio stalelio kitoje lovos pusėje sėdėjo Merlju ir prieš veidrodį šukavosi plaukus. Ji vilkėjo ilgą šilkinį kreminio baltumo apdarą, kojos buvo basos, auksiniai plaukai pasklidę ant pečių. Mergina atrodė giliai panirusi į savo mintis. Jeigu ji būtų nors per colio dalelę pasukusi akis, būtų išvydusi Nialo veidą, stebintį ją pro pravertas duris; tačiau Merlju žvelgė tik į savo atvaizdą veidrodyje, susirūpinusi tik savimi.
Nialas jau prasižiojo, ketindamas ją užkalbinti, bet staiga persigalvojo. Merginos grožis žeidė jo jausmus; jis nenorėjo pasirodyti princesei apgailėtinas. Vaikinas kurį laiką stebėjo Merlju veidą, kol sąmonės čiuptuvu pagavo jos minčių vibracijas. Akimirką jam jau atrodė, kad mergina pajus jo buvimą ir atsigręš. Bet toji nieko nejuto, įsigilinusi į save.
O paskui visai netikėtai Nialas atsidūrė Merlju kūne - tarsi įplaukė į jį merginos minčių bei jausmų vaga. Akimirksniu išnyko visas jo pavydas ir skausmingas netikrumas: juk absurdiška pavyduliauti ir netikėti tuo, su kuo tavo esybė susilieja į vieną. Nialas pažino pačią Merlju esmę. Dar prieš kelias akimirkas Merlju buvo tik jo svajonių mergaitė, miražas, sukurtas nepatyrimo ir geismo. O dabar jis staiga išvydo tikrąją Merlju ir be galo susigėdo savo kvailumo. Mergina, į kurią jis dabar žiūrėjo, buvo toji Merlju, kurią Nialas įžvelgė tarnaitės mintyse - tarnaitės, pažinojusios princesę nuo vaikystės. Tikrovėje ji buvo kur kas sudėtingesnė ir kartu kur kas paprastesnė už Nialo susikurtąjį įvaizdį, moteriškumo idealą.
Tikroji Merlju buvo kilniadvasė, geraširdė ir nepriekabi. Taip pat valdinga ir užgaidi; jos žodžiai, jos norai turėjo būti įstatymas visiems.
Šią akimirką ji neskubėdama svarstė, kas gi nutiko Nialui. Nialas jai patiko. Nupiepęs berniūkštis, pasirodęs jai įdomus, bet šiek tiek juokingas, per kelis pastaruosius mėnesius nepaprastai išgražėjo. Jis paūgėjo ir sustiprėjo, o vidiniai išgyvenimai pavertė jį tikru vyru. Ir nors Merlju tik vykdė tėvo nurodymus, jai pačiai buvo malonu sukti galvą Nialui, versti ją įsimylėti. Jis buvo išvaizdus jaunuolis, o jai patiko išvaizdūs jaunuoliai. Namie, Diroje, ją nuolat supo tuntai išvaizdžių jaunuolių; čia, vorų mieste, princesė jautėsi vieniša. Aišku, Nialas toks drovus ir nerangus, ir visiškai nepatyręs meilužis; bet tai nesunku pataisyti. Tiesą sakant, Merlju netgi magėjo tapti jo mokytoja: juk taip malonu mokyti vyrus meilės meno pradmenų...
Nialas tyliai uždarė duris ir grįžo į savo kambarį. Jis vos tvardėsi, kad garsiai nenusikvatotų. Tiesiog neįtikėtina, kad tokia pavyduliavimo ir kančios našta galėjo taip staiga išgaruoti iki paskutinio lašo. Merlju tebebuvo jam graži ir geidžiama, tik dabar šiame jausme nebeliko jokių iliuzijų. Įspūdis toks, tarytum jis buvo vedęs Merlju jau dešimt metų; o ir jis pats jautėsi bent dešimčia metų vyresnis. Įdomus pojūtis, netgi malonus...
Galutinai dingo bet koks noras miegoti. Nialas priėjo prie lango ir pažvelgė laukan. Pagrindinis miesto prospektas skendėjo mėnulio šviesoje. Jis atrodė visiškai tuščias. Pro patį lango kampą matėsi ir Baltasis bokštas, švytintis mėnesienoje matiniu baltumu. Žvelgdamas į jį, Nialas staiga pajuto neapsakomą ilgesį, sustiprintą dar ir naujojo, ką tik įgytojo laisvės pojūčio. Bokštas, kaip ir mėnulis, atrodė toks tolimas, nepasiekiamas. Dabar, kai vaikinas liovėsi svaičiojęs vien apie Merlju, jo giliausi troškimai ir mintys tarsi savaime nukrypo į Baltąjį bokštą.
Nialas paėmė metalinį cilindrą nuo krėslo, kur įėjęs jį numetė, ir palietė pirštu mygtuką; cilindras virto ilgu strypu. Vaikinas pastebėjo, kad jam jau nebereikia net spausti mygtuko, užtenka prisiliesti. Paėmus už strypo galo, ėmė dilgčioti pirštuose. Tokį pat dilgčiojimą Nialas juto, kai šįryt delnais lietė bokšto paviršių.
Jis išėjo į koridorių ir uždarė duris paskui save. Kitame koridoriaus gale šmėkštelėjo figūra: tai lipo laiptais viena iš tarnaičių. Nialas palaukė, kol ji dings iš akių, tada nuskubėjo prie laiptų. Jau pradėjęs leistis žemyn, išgirdo tylų užveriamų durų garsą. Koridoriuje stovėjo Merlju. Jam bežiūrint, princesė tylutėliai pabeldė į jo paties miegamojo duris, pasuko rankeną ir įėjo. Nialas toliau lipo laiptais žemyn.
Rūmų vestibiulis buvo tuščias. Vaikinas pabandė atidaryti paradines duris: užrakintos. Tačiau durys į užpakalinį kiemą buvo atviros. Taip pat ir vartai į gatvę. Nialas net nebandė slapstytis. Žinojo, kad vorai ieško grobio valia, o ne akimis, ir kad vidinė ramybė užtikrina jo saugumą.
Pažvelgęs į Baltąjį bokštą prospekto gale, Nialas ir vėl pajuto, kaip širdis prisipildė be galo tyro, pergalingo džiaugsmo. Net tarp aplinkinių pastatų milžinų bokštas atrodė didžiulis, o mėnesiena dar labiau jį didino. Žingsniuodamas prospektu, vaikinas negalėjo atplėšti akių nuo to švytinčio balto statinio. Pasiekęs aikštę, jis pastebėjo du vilkinius vorus prie įėjimo į pastatą su juodu fasadu. Rudžiai abejingai žiūrėjo, kaip jis kerta aikštę: jei tas dvikojis taip ramiai vaikštinėja mėnesienoje, tikriausiai turi tam ypatingą leidimą.
Aplink bokštą tebetvyrojo parako kvapas. Toje vietoje, kur vergai užpylė sprogimo išraustą kraterį, žemė po kojomis buvo minkšta.
Nialas lėtai apėjo bokšto papėdę, įsmeigęs akis į jo baltą paviršių. Iš arti bokšto švytėjimas atrodė ryškesnis už mėnesieną, tarytum sklido iš vidaus. Staiga vaikiną persmelkė keista nuojauta. Strypas ėmė dilginti pirštus, kibirkščiuoti sudrėkusioje nuo prakaito rankoje. Tokį pat pojūtį Nialas buvo patyręs praeityje, kai su dvišaka vytele ieškojo vandens. Dabar nepaaiškinama jėga pati traukė jį link tam tikros vietos šiaurinėje bokšto pusėje. Artėjant link jos, vidinis Nialo užtikrintumas vis labiau stiprėjo. Jis suėmė strypą už galų abejomis rankomis; vos tik tai padarė, galva ėmė svaigti, žemė susiūbavo po kojomis. Vaikinas pažvelgė aukštyn: bokštas tarsi išaugo ir dabar smigo į begalybę kiek tik akys užmatė. Strypas susilietė su bokšto paviršiumi, ir svaigulys staiga taip sustiprėjo, kad Nialą supykino. Keliai ėmė linkti, jis susverdėjo ir kniūbsčias griuvo į tamsos akivarą. Bet tamsa iškart išsisklaidė, viskas aplinkui nušvito. Nialas stovėjo Baltojo bokšto viduje.

Įspūdis, kad jis atsidūrė būtent bokšto viduje, truko tik dalį sekundės, kol akys priprato prie šviesos. Jau kitą akimirką Nialas atsitokėjo stovįs ant jūros kranto. Iš nuostabos jam net kvapą užgniaužė. Iš pradžių jis galvojo, kad sapnuoja. Tačiau buvo neįmanoma suabejoti tikrumu bangų, dūžtančių į krantą už kelių jardų nuo vaikino kojų, ar slidžių, dumbliais apžėlusių uolų, įsirėžusių į jūrą.
Nialui nekilo jokių abejonių dėl to, kas gi jam nutiko. Senelis vaikystėje priporino jam tiek pasakų apie visokiausius stebuklus, kad vaikinas iškart suprato: tai kažkokie burtai. Jis žvelgė į blyškiai žydrą dangų virš galvos, dantytų uolų liniją, nykstančią tolumoje, ir vis ieškojo mįslės rakto, ko nors, kas bent kiek paaiškintų, kur jis dabar atsidūrė. Vėsokas jūros vėjas bei balti debesys padangėje sakė, kad jis toli nuo dykumos. Medžiai skardžio viršūnėje taip pat buvo jam visiškai nematyti: aukšti tiesūs kamienai, tamsiai žalia lapija. Pati jūra atrodė šaltesnė ir pilkesnė už tą, kurią Nialas perplaukė prieš porą dienų.
Jis dar kartą apžvelgė pakrantę ir staiga išvydo senį, sėdintį ant akmens. Vaikinas net krūptelėjo iš netikėtumo. Jis galėjo galvą guldyti, kad prieš akimirką pakrantė buvo tuščia. Dabar jis jau tikrai nebeabejojo, kad pateko į kažkokio burtininko rankas.
Kai senis pakėlė galvą, Nialas ir vėl krūptelėjo: ant akmens sėdėjo jo senelis Džomaras. Tik priėjus arčiau sukilo abejonės: šis žmogus buvo aukštesnis ir žiūrėjo visai kitaip. Tačiau vis tik panašumas buvo pribloškiantis. Nialas tarytum žvelgė į savo senelio brolį.
Kai vaikinas priėjo visai arti, nepažįstamasis atsistojo. Nialą nustebino jo neįprasti drabužiai: pilkšvas apdaras dengė visą kūną nuo kaklo iki pėdų, kelnių klešnės apačioje perėjo į blizgančius juodus batus.
Nialas iškėlė ranką su atverstu delnu, sveikindamasis dykumos gyventojų papročiu. Kadangi nepažįstamasis buvo vyresnis, būtų buvę nemandagu pirmam jį užkalbinti.
Senolis šyptelėjo; jo akys buvo blyškiai žydros.
- Tu vardu Nialas. - Tai buvo teiginys, ne klausimas.
- Taip, pone.
- Nevadink manęs ponu. Aš vardu Stygas. Ar bent jau taip galėtum mane vadinti. Taigi labas.
Nialas jau ištiesė ranką, norėdamas susiliesti su senoliu dilbiais, bet tas atsitraukė į šalį.
- Ne, verčiau nebandyk manęs liesti. - Nuoširdi šypsena bylojo, kad tuo jis visai nenorėjo įžeisti vaikino. - Gal prisėstum?
Nialas atsisėdo ant dumbliais apžėlusiu akmens. Senolis vėl įsitaisė ankstesnėje vietoje. Jis kelias minutes žiūrėjo į Nialą, netardamas nė žodžio, o paskui paklausė:
- Ar žinai, kur esi?
- Viduje... Buvau Baltojo bokšto viduje.
- Tu ir dabar tebesi Baltojo bokšto viduje. Užsimerk. - Nialas pakluso. - Pačiupinėk akmenį, ant kurio sėdi.
Begalinei savo nuostabai, Nialas užčiuopė plokščią lygų paviršių. Jis atmerkė akis ir išvydo po savimi bangų išgraužtą granitą bei žalius dumblius. Vėl palietė akmenį: pirštai slydo glotniu paviršiumi, primenančiu poliruotą medį. Taigi dumbliais apaugęs luitas buvo tik iliuzija.
O senolis vėl paliepė:
- Nusiauk sandalus ir paliesk pėdomis smėlį.
Nialas taip ir padarė. Pėdos įsirėmė į kietą, plokščią paviršių. Einant juo, vaikinui net nešovė mintis, kad tai ne smėlis, nes jis atrodė kaip smėlis.
- Tikriausiai tu galingas burtininkas, - pagaliau pratarė Nialas.
Tačiau senolis papurtė galvą.
- Aš ne burtininkas. - Jis parodė į paplūdimį. - Ir tai, ką čia matai, nėra burtai. Anksčiau tau buvo vadinama panoramine holograma. Kai žmonės dar tebegyveno Žemėje, tai buvo įprasti atrakcionai vaikų parkuose.
Nialas entuziastingai pasidomėjo:
- Tu žinai apie tuos laikus, kai žmonės buvo Žemės viešpačiai?
- Aš viską žinau.
- Ir pats tu esi vienas iš tų senovės žmonių?
Senolis vėl papurtė galvą.
- Ne, ne. Tiesą sakant, manęs čia išvis nėra. Gali įsitikinti tuo, mane palietęs.
Jis ištiesė ranką. Nialas pamėgino palytėti ją - pirštai perėjo kiaurai. Tačiau vaikinas nė trupučio nepabūgo. Senolio šypsena buvo tokia maloni, elgesys toks paprastas ir draugiškas, kad bijoti jo nebuvo jokios priežasties.
- Tikriausiai tu labai senas.
- Ne. Aš kur kas jaunesnis už tave. Tiesą sakant, gimiau vos prieš keletą minučių. - Jis šyptelėjo, pastebėjęs Nialo sutrikimą. - Nesirūpink. Viskas paaiškės palaipsniui. Bet iš pradžių gal pasikelkime keliais aukštais aukščiau.
Vaikinas nustėręs dirstelėjo į dangų. Tą pačią akimirką dangus dingo, ir Nialas jau žvelgė į švytinčias baltas lubas. Uolos ir tolimas horizontas taip pat išnyko, dabar ten buvo įgaubtos baltos bokšto sienos. Ir sėdėjo Nialas ne ant dumbliais apžėlusio akmens, bet ant šviesaus medžio kėdutės be atkaltės; senolis sėdėjo ant tokios pat kėdės. Šiaip apvalus gaubtasienis kambarys buvo tuščias, tik pačiame centre nuo grindų iki lubų kilo kolona. Jos paviršius keistai mirguliavo, tarytum viduje palengva rangėsi balti dūmai.
Senolis atsistojo.
- Jei nori, eime su manimi.
Jis žingtelėjo prie kolonos ir staiga dingo joje, tarsi ištirpo. Bet iš po padūmavusio balto paviršiaus atsklido balsas:
- Ženk vidun kaip aš.
Nialas pakluso ir atsidūrė baltame rūke. O paskui pajuto kyląs aukštyn. Sekundė, ir jis sustojo, nežymiai truktelėjęs.
- Ženk į priekį, - vėl pasigirdo senolio balsas.
Pirmąją akimirką vaikinas pamanė vėl atsidūręs po nakties dangumi. Virš galvos matėsi žvaigždės ir mėnulis, o aplinkui plytėjo vorų miestas. Už kelių šimtų žingsnių stūksojo juodi Vorų Valdovo rūmai. Aiškiai matėsi vilkiniai vorai prie įėjimo. Nialas žingtelėjo į priekį ir ištiesta ranka įsirėmė į stiklą. Stiklas buvo toks skaidrus, kad net neatspindėjo šviesos, kurios buvo pripildyta patalpa.
Vaikinas parodė į vorus sargybinius.
- Jie nemato mūsų?
- Ne. Šviesa iš išorės gali patekti pro šias sienas, bet negali išeiti laukan.
Kambarys buvo apstatytas patogiais baldais, panašiais į baldus Kazako rūmuose. Krėslai ir sofa buvo aptraukti juoda, odą primenančia medžiaga, ant grindų - minkštas juodas kilimas. Vienintelis neįprastas daiktas buvo aukšta juoda dėžė prie stiklinės sienos. Nuožulnų dėžės paviršių dengė matinis baltas stiklas. Mygtukų eilės po stiklu priminė Nialui keistąją mašiną, matytą dykumos šventykloje. '
- Kas tai? - pasidomėjo vaikinas.
- Pats vertingiausias daiktas šiame bokšte. Jis brangesnis už visą šį miestą.
- Ir ką gi jis daro?
- Visų pirma, kuria mane.
Nialas prisiminė mitus apie pasaulio sukūrimą, kuriuos vaikystėje jam pasakojo motina.
- Ar tai Dievas? - paklausė jis su pagarbia baime balse.
- O ne, tik mašina.
- Bet aš maniau, kad kurti gali tik Dievas.
- Tai netiesa. Tu taip pat kuri mane.
Šie žodžiai nuskambėjo taip absurdiškai, kad Nialas tik išpūtė akis. Senolis paaiškino:
- Aš reaguoju į tavo klausimus bei atsakymus. Net mano išvaizda paimta iš tavo atminties.
Vaikinas kelias minutes galvojo apie tai.
- Na, o bokštas? - galiausiai paklausė jis.
- Bokštą pastatė žmonės, prieš palikdami Žemę. Iš pradžių jie ketino įkurti čia muziejų - vietą, kur būtų įamžinta pasaulio istorija. Tačiau kai bokšto statyba jau ėjo į pabaigą, žmonės sužinojo, kad netrukus planeta pralėks pro milžiniškos radioaktyvios kometos uodegą.
- Kas yra kometa?
- Tuoj parodysiu. Žiūrėk.
Senoliui bekalbant, dangaus skliautas virš galvos pasikeitė. Mėnulio pilnatis virto pjautuvu, pakibusiu virš namų stogų. Miesto pastatai taip pat pasikeitė: langai prisipildė jaukios šviesos, galingi prožektoriai apšvietė rūmus aplinkui aikštę. O pietinėje dangaus skliauto dalyje, kaip tik virš pagrindinio prospekto, kabėjo ilgas akinančiai baltų garų šydas, viename gale pereinantis į melsvai žalios šviesos kamuolį. Tai buvo panašu į milžinišką krentančią žvaigždę, kokias Nialas dažnai matydavo dykumoje, tik šioji, užuot kritusi, kabėjo nejudėdama.
- Tai Opiko kometa, - paaiškino senolis. - Jos galva yra dvylikos tūkstančių mylių skersmens, o koma, arba branduolio apvalkalas - penkiasdešimties tūkstančių mylių skersmens. Uodegos ilgis - daugiau kaip septyni milijonai mylių.
- Ji ne tokia baisi, kaip atrodo. Kometos branduolys sudarytas iš smulkių dalelių, kurių dauguma nedidesnės už smėlio smiltelę. Net įsirėžusi tiesiai į Žemę ji nebūtų smarkiai pakenkusi planetai. Tačiau Opikas atkeliavo iš už Saulės sistemos ribų ir buvo nepaprastai radioaktyvus - tai yra skleidė tam tikras medžiagas, kurios grasino sunaikinti daugumą Žemės gyvūnų rūšių. Žmonėms evakuacijai liko mažiau kaip metai. Dauguma planetos gyventojų, daugiau kaip šimtas milijonų žmonių, išvyko milžiniškais erdvėlaiviais. Bet prieš išvykdami jie užbaigė Baltąjį bokštą - tiems laikams, kai žmonės sugrįš.
Nialas papurtė galvą.
- Nesuprantu.
- Tam jie ir pastatė šį bokštą - kad padėtų ateities žmonėms išsiaiškinti, kas gi iš tiesų įvyko planetoje.
Bet vaikinas vėl liūdnai palingavo galva.
- Bijau, jog aš pernelyg kvailas, kad suprasčiau.
- Tai netiesa. Tavo intelektas nė kiek nemenkesnis negu žmogaus, sukūrusio šią mašiną - jis vadinosi Torvaldas Stygas. Tačiau Stygas mirė prieš daugelį amžių, ir todėl tau sunku suprasti jo kalbą.
- Bet tu sakei, kad Stygas - tai tu.
Senolis šyptelėjo.
- Aš turiu teisę į šį vardą. Esu viskas, kas liko iš Stygo proto. - Jis parodė į juodąją dėžę. - Supranti, iš tiesų manęs čia nėra. Aš esu kompiuterio viduje. Ir tu kalbiesi ne su manimi, o su šiuo kompiuteriu.
- Kas yra... kompiuteris?
- Tu sužinosi atsakymus į visus tau rūpinčius klausimus. Bet tai ilgai užtruks. Ar nori likti čia, iki kol patenkinsi savo smalsumą?
- Taip... žinoma. Tik...
- Tik pergyveni dėl motinos ir brolio.
Nialą persmelkė prietaringos baimės banga; neitin malonu jausti, kad kažkam net slapčiausios tavo mintys kaip ant delno.
- Iš kur žinai?
- Tu atkreipei į save mano dėmesį - tiksliau, ne mano, o Stygmasterio, - senolis parodė į kompiuterį, - kai dykumoje įjungei skraidančiąja mašiną. Nuo to laiko mes tave stebime. Tai Stygmasteris šiąnakt pasikvietė tave čionai.
- Kam?
- Ir į šį klausimą taip pat gausi atsakymą. Bet iš pradžių turi sužinoti dar daug kitų dalykų. Ar tu pasiruošęs pradėti? O gal iš pradžių norėtum numigti?
- Visai nenoriu miego. Be to...
- Nerimauji dėl motinos ir brolio.
- Taip. Baisu pagalvoti, ką gali padaryti jiems Kazakas sužinojęs, kad aš dingau.
- Nebijok, Kazakas nieko jiems nepadarys. Jis neišdrįs pranešti Vorų Valdovui, kad leido tau pasprukti. Todėl apsimes, kad laiko tave savo rūmuose, neišleisdamas iš akių. Ir elgsis su tavo artimaisiais kaip su garbingiausiais svečiais. Nes Kazakas žino - kol tavo motina ir brolis jo rankose, tu neišvengiamai grįši.
- Kaip tu tai sužinojai? Gali skaityti jo mintis?
- Ne, ne taip, kaip gali tu. Bet mes jau seniai stebime Kazaką ir galime nuspėti jo elgesį. Kad ir koks klastingas tas žmogus, suprasti jį nesunku.
- O Vorų Valdovas? Ar ir jo elgesį gali nuspėti?
- Be jokio vargo. Supranti, Vorų Valdovas turi tik vieną troškimą - išlikti Žemės viešpačiu. Šiuo metu jis labiausiai trokšta įkalbėti tave jam padėti.
- Kodėl?
- Todėl, kad jis bijo tokių kaip tu. Vorų Valdovas nori surasti visus tokius žmones ir sunaikinti. O padaręs tai, atsikratys ir tavimi bei tavo šeima.
Nialas ir pats įtarė kažką panašaus. Bet girdėdamas tokius atvirus, negailestingus Stygo žodžius, viduje šiurpo iš siaubo.
- Ar Vorų Valdovas iš tiesų nenugalimas? - paklausė vaikinas.
- Jeigu jis būtų nenugalimas, nebijotų tavęs.
- Tai kaip tada su juo susidoroti? - skubiai paklausė Nialas.
Senolis palingavo galva.
- Tu pernelyg greitai nori viską sužinoti. Turime pradėti nuo pradžių. Eime su manimi.
Stygas žengė pro Nialą, rankove brūkštelėjęs per pliką vaikino ranką, tačiau Nialas nieko nepajuto; nepaisant to, senolio drabužiai šiugždėjo kaip tikri, girdėjosi ir kilimo prislopinti žingsniai.
Vaikinas nusekė paskui jį į stulpą ir vėl atsidūrė baltame rūke. Kūnas lyg lengvutė plunksnelė ėmė leistis žemyn.
Vos išėjęs iš stulpo, Nialas suprato matąs vieną iš Stygo maginių iliuzijų: tokio dydžio patalpa niekaip negalėjo tilpti bokšte. Tai buvo plati maždaug šimto pėdų ilgio galerija, kurios sienas puošė mėlynas auksu siuvinėtas brokatas bei daug paveikslų. Pasieniais lygiais intervalais rikiavosi pjedestalai su biustais ir statulomis. Nuo ištapytų lubų leidosi krištoliniai sietynai.
Pro langus matėsi kažkoks nepažįstamas miestas. Palyginti su vorų miestu, tai buvo tik nedidelis miestelis su vos dviejų ar trijų aukštų namais. Jį taip pat kirto upė - bokštas stovėjo prie pat jos; upės krantus jungė keli akmeniniai arkiniai tiltai. Miestą supo siena su lygiais tarpais išdėstytais stačiakampiais bokšteliais. Tuoj už sienos kilo žalios kalvos su terasomis. Miesto gatvėmis ir aikštėmis vaikštinėjo žmonės, pasipuošę ryškiaspalviais drabužiais.
Nialą be galo sužavėjo paveikslai ant sienų. Jis pirmąsyk matė tapybos kūrinius ir vis stebėjosi, kad galima taip tiksliai perteikti žmonių veidus. O meninė perspektyva pasirodė jam beveik neįtikėtina: atrodytų, žvelgi į plokščią paviršių, tačiau gatvių ir užmiesčio vaizdai niekuo nesiskiria nuo tų, kurie už lango.
- Kur mes? - paklausė Nialas.
- Mieste, kurio jau nebėra. Jis vadinosi Florencija ir kadaise buvo vakarų pasaulio kultūros centras.
Nialas sumišęs papurtė galvą.
- Man nesuprantami tavo žodžiai. Kas yra kultūros centras? Ir kas tas vakarų pasaulis?
- Netrukus viską suprasi. Bet iš pradžių turiu paruošti tavo protą informacijos priėmimui. Prašyčiau atsigulti štai čia.
Galerijos viduryje melsvu metalu žvilgėjo paslaptinga mašina: apačioje lova ar kušetė, o virš jos metalinis baldakimas, kurį iš apačios dengė matinis stiklas.
- Kas tai?
- Mes vadiname šį prietaisą ramybės mašina. Jo paskirtis - pašalinti iš kūno ir sąmonės visą įtampą. Po to galėsime pradėti įsisavinimo procesą.
- Įsisavinimo?
- Taip iš tiesų vadinasi mokymasis. Tavo protas įsisavina žinias taip, kaip kūnas įsisavina maistą, ir tada tos žinios tampa tavo asmenybės dalimi.
Lova buvo tokia minkšta, kad Nialas nugrimzdo į ją tarsi į pūkus. Bematant už stiklo virš jo galvos įsižiebė šviesa, pasigirdo tylus ūžimas. Vaikinas akimirksniu pajuto, kaip atsipalaiduoja kūnas - ir procesas tas buvo neįprastai gilus, netgi skausmingas. Mat nykdami išryškėjo visi kūno skausmai skausmeliai, kurių iki tol jis nė nejuto. Galvoje porąsyk sutvinksėjo - tai pakilo ir vėl išnyko nestipri įtampa. Įspūdis buvo toks, tarsi švelnūs nematomi pirštai maigytų kūną, atmezginėdami skausmo ir kančios mazgus. Nialas giliai atsiduso, iškvėpdamas iš savęs visus pergyvenimus, susikaupusius nuo gimimo. Dabar jis jautėsi visiškai ramus ir saugus - kaip kūdikis, užmigęs prie motinos krūties. Galvoje tingiai sukosi blausūs vaizdiniai tarsi balsai iš ano pasaulio. Ir Nialas nugrimzdo į šiltas užmaršties gelmes, nė nemėgindamas priešintis.
Kai sąmonė grįžo, galvoje tebeknibždėjo sapnų ir keistų vaizdinių nuotrupos, bet jos išnyko, vos tik Nialas pramerkė akis. Pirmąją akimirką jis veltui bandė prisiminti, kur esąs - tarytum pabudęs iš vieno sapno atsidūrė kitame. Palyginti su sapnų karalijos painiava, tikrasis pasaulis buvo neįtikėtinai aiškus ir paprastas.
Nialas pasuko galvą ir tiesiai priešais save išvydo vyro biustą: vešli barzda, keista nosis, tvirta burna. Užrašas apačioje skelbė: "Platonas". Vaikinas ne iškart suvokė, kad jis, pasirodo, perskaitė simbolius, išraižytus pjedestale. Nialas net atsisėdo iš susijaudinimo. Galerijoje, be jo, daugiau nieko nebuvo; pro langus liejosi saulė. Vaikinas išlipo iš lovos ir atsistojo priešais biustą. Po užrašu buvo spausdintas tekstas, pridengtas stiklu. Sunkiai tvardydamas svaiginantį džiaugsmą, Nialas garsiai perskaitė:
- Platonas - tikrasis vardas Aristoklas - gimė Atėnuose 427 m.pr.Kr. Pravardę "Platonas", tai yra "platusis", gavo dėl plačių pečių. Nusivylęs savo politinėmis ambicijomis, Platonas įsteigė Akademiją, kaip manoma, pirmąjį universitetą...
Labiausiai vaikiną žavėjo tai, kad jis puikiai suprato naujųjų žodžių reikšmę. Žinojo, kad Atėnai - tai miestas Senovės Graikijoje, politinės ambicijos - bandymas tapti valstybės veikėju, o universitetas - pažangiosios minties mokykla. Pažvelgęs pro langą, Nialas žinojo žiūrįs į miestą, suklestėjusį viduramžiu Italijoje, kad upė vadinasi Arno, kad aukštas baltas pastatas su raudonu kupolu yra katedra, o žemas tamsus pastatas netoliese - senieji Medičių rūmai, priešais kuriuos buvo sudegintas Savanarola...
Vaikinas atsisėdo į krėslą šalia lango ir įsmeigė akis į upę. Jis ir pats negalėjo pasakyti, kiek daug žino, nes prieš išsiaiškindamas, ar žino atsakymą į vieną ar kitą klausimą, turėjo iš pradžių suformuluoti tą klausimą mintyse. Nialas buvo panašus į žmogų, paveldėjusį kažkieno biblioteką ir tiksliai nežinantį, kokios knygos joje saugomos.
Iš baltojo stulpo išėjo Stygas.
- Labas rytas. Ar gerai miegojai?
- Manyčiau, taip.
- Išalkai?
- Taip. - Iš susijaudinimo Nialas visai užmiršo apie maistą.
- Tada tau visų pirma reikėtų pavalgyti. Sek paskui mane.
Stygas nusivedė vaikiną į nedidelį kambarėlį, kur buvo tik keli stalai ir kėdės. Pro langus atsivėrė vaizdas į kitą upės krantą ir pilką miesto sieną. Šalia lango prie sienos stovėjo pailga metalinė dėžė su blausiu sidabrišku dangčiu.
- Tai maisto sintezatorius, - paaiškino senolis. - Bijau, kad mes neturime čia šviežių produktų. Tačiau prieš palikdami Žemę žmonės pasiekė žymių rezultatų sintezės mene. Išsirinkęs, ką nori, paspausk mygtuką, ir patiekalas atsiras ant padėklo apačioje.
Ant sienos šalia mašinos kabėjo lentelė su patiekalų sąrašu: jautienos filė, kiaušinienė su kumpiu, kepta kalakutiena, muštinis su riešutais, obuolių pyragas su plakta grietinėle, keksai, pyragas su sūriu, ledai... Šalia kiekvieno pavadinimo buvo paveiksliukas ir sidabrinis mygtukas.
- Tavim dėtas, rinkčiausi patiekalus, kuriuos galima valgyti pirštais, - patarė Stygas. - Avienos žlėgtainiai paprastai būna nuostabūs. Taip pat ir kepta antis. Pomidorų sriuba tikrai puikaus skonio...
Nialas nuspaudė pasirinktųjų valgių mygtukus. Metalinė dėžė suūžė, o po dviejų minučių klanktelėjusios atsidarė mažos durelės, ir ant metalinio padėklo išvažiavo trys lėkštės bei puodelis. Nialas nusinešė padėklą ant staliuko prie lango. Viena lango pusė buvo praverta, vidun veržėsi gaivus vėjelis. Iš lauko sklido miesto triukšmas: upeivių riksmai, irklų teškėjimas į vandenį, arklių kanopų kaukšėjimas, vežimų girgždėjimas.
Vaikinas nustebo, kai Stygas atitraukė kėdę ir atsisėdo prie stalo priešais jį.
- Kaip tu tai padarai, juk tu bekūnis?
- Stygmasteris valdo aplinką bokšto viduje ir sugeba beveik viską.
Senolis mostelėjo ranka, ir kėdės kambaryje ėmė važinėti pirmyn atgal po stalais; paskui stalai pakilo nuo grindų, apsuko valso ratuką ir grakščiai nusileido į savo vietas. Nialas, jau įpratęs prie stebuklų, tik šypsojosi.
Maistas iš tiesų buvo puikus; nieko panašaus Nialas dar nebuvo valgęs. Pomidorų sriuba - tiršta ir kvapni, saikingai pagardinta aštriais prieskoniais; avienos muštiniai su popieriumi apvyniotais kauliukais šiek tiek paskrudę iš išorės, rausvi ir švelnūs viduje; keksai su vyšniomis buvo tokie skanūs, kad Nialas vos atsispyrė pagundai užsisakyti antrą porciją; o ledai su pistacijomis bei graikiškais riešutais tiesiog stulbino - tokio patiekalo jis negalėjo nė įsivaizduoti. Ir vis tik vaikinas tik didelių pastangų dėka sugebėjo nuryti paskutinį jų kąsnį. Prisikimšęs pilvą taip, kad rodėsi, tuoj sprogs, Nialas atsilošė kėdėje ir nusišluostė lipnius pirštus į drėgną servetėlę, kurią išsitraukė iš sandaraus paketo.
- Žmonės, kasdien valgę tokį maistą, tikriausiai gyveno kaip dievai, - pareiškė jis.
- Įdomi išvada. Tačiau gyvendamas kaip dievas turėtum ir jaustis dievu, o žmonės, sukūrę maisto sintezatorių, stengėsi išspręsti grynai buitines problemas. Ir buvo tiek pat dieviški, kiek karalius Kazakas ar tavo tėvas.
Nialas net tirpo iš susižavėjimo, kad supranta viską, apie ką kalba senolis. Dar prieš kelias valandas tokia frazė būtų likusi anapus jo suvokimo ribų.
- Kaip tu išmokei mane skaityti? - paklausė vaikinas.
- Tai labai paprastas metodas, vadinasi apmokymas sapne. Stygmasteris įvedė informaciją tiesiai į tavo smegenų ląsteles.
- O kodėl tuo pačiu neįvedei man žinių apie žmones, sukūrusius sintezatorių?
- Tada tu netektum malonumo pažinti pats. O malonumas yra pati svarbiausia mokymosi dalis.
Dabar, jau įpratęs prie Stygo, Nialas ėmė pastebėti, kad jo reakcijos nėra tokios gyvos ir spontaniškos kaip žmonių. Nežinodamas, kad Stygas yra tik kompiuterio kuriama iliuzija, jis tikriausiai nebūtų pastebėjęs skirtumo; būtų pamanęs, kad galbūt senyvas amžius lėtina pašnekovo reakciją. Bet dabar Nialas pastebėjo ir tai, kad pačios reakcijos yra ribotos. Senolis šyptelėdavo tinkamais momentais, linkčiodavo pritardamas Nialo samprotavimams, retsykiais apsilaižydavo lūpas ar smiliumi pasikasydavo nosį; bet jis buvo panašus į išsiblaškiusį žmogų, kurio mintys lekioja kažkur kitur, kuriam reikia porą sekundžių pagalvoti prieš atsakant net ir į paprasčiausią klausimą. Jam negalėjai jausti simpatijos, kurią paprastai jaučia vienas kitam pašnekovai; o visi Nialo bandymai pagauti senolio mąstymo bangas nuėjo perniek - sąmonės vietoje buvo tuštuma; toks įspūdis, tarytum kalbiesi su šmėkla.
Ūmai senolis atsiduso.
- Taip, tu teisus - man iš tiesų toli iki tobulumo. Kai žmonės buvo priversti palikti Žemę, jų kompiuterių amžius siekė vos du su puse šimtmečio. Be abejo, dabar jie kuria tokias kompiuterines hologramas, kurios niekuo nesiskiria nuo tikrų žmonių.
- Kaip tu skaitai mano mintis?
- Kalbos sritys tavo smegenų kairiajame pusrutulyje veikia pagal labai paprastą schemą. Kai tu mąstai sąvokomis, Stygmasteris nesunkiai jas iššifruoja. Bet jis negali atskleisti tavo minčių ir nuojautų. Šiuo atžvilgiu tavasis protas yra pranašesnis už kompiuterio.
- O, kad suprasčiau viską, apie ką tu kalbi! Kas yra kalbos sritys?
- Lengviau parodyti, negu paaiškinti žodžiais. Eime atgal.
Stodamasis Stygas atstūmė kėdę nuo stalo, abejomis kojomis įsispyręs į grindis. Nialas nepaliovė stebėtis jo judesių tikslumu; senolis niekuo neišsidavė esąs bekūnis.
Jiedu grįžo į galeriją. Sprendžiant iš saulės padėties danguje, artėjo vidurdienis.
- Ar tai tikra saulė? - pasidomėjo vaikinas.
- Ne. Jeigu saulė būtų tikra, jos šviesoje matytum vorų miestą. Bet liaukis klausinėjęs. Po kelių valandų pats galėsi atsakyti į visus savo klausimus. Prašyčiau vėl atsigulti.
Nialas antrąsyk įsitaisė ant minkštosios lovos po žydro metalo gaubtu. Ir vėl, vos tik lovos paviršius nugrimzdo po jo kūnu, viršuje įsižiebė šviesa. Vėl nervų sistemą perliejo begalinės ramybės banga, atnešdama neapsakomo džiaugsmo pojūtį. Bet šįsyk vaikino nesuėmė miegas. Jis aiškiai suvokė tam tikrą tašką virš galvos, sakytum, kažkokią akį, stebinčią jį pro matinį stiklą ir siunčiančią vaizdus tiesiai į jo smegenis. Keistas procesas, panašus į sapnavimą. O tuo pat metu krūtinėje skambėjo balsas; nors jis nekalbėjo žmonių kalba, tačiau žadino Nialo prote tokius pat įvaizdžius bei reakcijas, kokius paprastai sukelia kalba.
Užmerkęs akis, Nialas išvydo vorų miestą - tokį, kokį pirmąkart jį pamatė nuo kalvos keteros: milžiniški stačiakampiai bokštai, kadaise vadinti dangoraižiais - tą jis jau žinojo, - ir plati upė, skirianti miestą į dvi dalis. Staiga Nialą tarytum kas švystelėjo statmenai į orą, ir miestas atsidūrė tiesiai po juo. Po akimirkos jis jau galėjo įžiūrėti jūrą ir uostą iš balto akmens blokų. Paskui miestas ir įlanka ėmė tolti, mažėti, kol susitraukė į vieną tašką bekraštėje žalumoje. Vaikinas matė žemę anapus vandenyno ir raudonąją dykumą už kalnų. Kažkur ten buvo ola, kur gulėjo palaidotas jo tėvas. Vos tik jis pabandė įžiūrėti tą vietą, vaizdas mintyse iškart sustingo, ir Nialas įžvelgė didžiojo plokščiakalnio bei sūriojo ežero Telamo kontūrus. O paskui jis vėl ėmė kilti ir netrukus jau matė tiek žemes į pietus nuo sūriojo ežero, tiek į šiaurę nuo vorų miesto. Vaikinas kilo vis greičiau, kol aiškiai išvydo planetos paviršiaus išgaubtumą; žali sausumos plotai pamėlynavo, o jūros patamsėjo. Netrukus jis jau regėjo po savimi visą planetą - gauruotą kamuolį, lėtai besisukantį erdvėje. Žvaigždės atrodė didžiulės ir neįtikėtinai ryškios lyg ledo kristalai, švytintys iš vidaus. Dešinėje akinančiai žėravo ugninis kamuolys - saulė; Nialui teko iškart nusisukti, nes švytėjimas žeidė akis. Mėnulis buvo panašus į didžiulį sidabrinį rutulį; keista buvo regėti jį tokį, kai visą gyvenimą stebėjai kaip plokščią auksinę lėkštę, plūduriuojančią tarp debesų. Ir nors saulė apšvietė tik dalį Mėnulio, žvaigždžių šviesoje pakankamai aiškiai matėsi ir tamsioji pusė.
O paskui Nialas atsidūrė atvirame kosmose, taip toli nuo Saulės sistemos, kad pati saulė atrodė ne ką didesnė už akies obuolį. Iš čia vaikinas galėjo patogiai stebėti planetas, skriejančias savo elipsinėmis orbitomis: štai Merkurijus, mažytis įkaitintos geležies spalvos rutulėlis, kurio paviršius raukšlėtas kaip suvytęs obuolys; Venera, apsigaubusi sieros rūko šydu; Marsas su įšalusiomis raudonomis dykumomis; Jupiteris, raudonas gigantas iš burbuliuojančio skysčio; pilkasis klajoklis Saturnas, kurio milžinišką masę sudaro beveik vien tik užšalęs vandenilis; Uranas, Neptūnas ir Saturnas, kuriuose temperatūra tokia žema, jog jų kitaip ir nepavadinsi, kaip tik skrajojančiais ledo luitais. Nialas šiurpo, regėdamas tokią gimtosios sistemos platybę. Iš Plutono, tolimiausiosios planetos, orbitos Saulė atrodė pupelės dydžio, o Žemė buvo vos matoma - tik smeigtuko galvutė. Tačiau net artimiausios žvaigždės nuo čia tebebuvo taip toli, kaip Žemės pusiaujas nuo ašigalių.
Nukreipęs dėmesį atgal į save, Nialas staiga baisiausiai išsigando: jis nebeprisiminė, kas esąs. Ką tik regėti vaizdai taip užvaldė vaikiną, kad jo paties asmenybė ėmė atrodyti juokingai menka. Praeityje jis dažnai užsimiršdavo svajodamas arba klausydamasis motinos ar senelio sekamų pasakų. Svajonės ir pasakos taip pat įaudrindavo vaizduotę. Bet palyginti su tuo, ką jis matė dabar, vaizduotės sukurti stebuklai tebuvo tik kibirkštys, palyginti su laužu. Jis dairėsi aplinkui užgniaužęs kvapą, išplėtęs akis, jausdamasis kaip žmogus, ką tik pabudęs iš sapno. O iš sąmonės gelmių jau veržėsi įsisiautėjusios vidinės galios. Nialui rūpėjo užduoti tūkstančius klausimų, norėjosi aplankyti visas planetas iš eilės, o paskui keliauti gilyn į kosmosą, į žvaigždes. Bet pažinimui juk nėra ribų, o žmogaus gyvenimas toks trumpas! Ir vaikiną ūmai apėmė juodžiausia neviltis.
Apmaudžios mintys griovė jo sielos ramybę lyg žemės drebėjimas, tačiau ūmai atsklidęs iš vidaus bežadis balsas patarė būti kantresniu. Neigiamos emocijos iškart išsisklaidė, o jų vietą užpildė nerimastingas žinių alkis, troškimas paskirti likusį savo gyvenimą pažinimui ir suvokimui.
- Klausk, kas tau rūpi, - pasigirdo senolio balsas. - Stygmasteris saugo savo atmintyje visas žmonijos sukauptas žinias. Pats nuspręsk, ką norėtum sužinoti.
- Ar negali papasakoti apie Žemę iki vorų pasirodymo ir apie žmones, pastačiusius šį miestą?
- Tam mums reikės nusikelti į tuos laikus, kai kūrėsi pati Saulės sistema. O tai buvo beveik prieš penkis tūkstančius milijonų metų...
Kai Nialas užmerkė akis, balsas vėl ėmė sklisti kažkur iš jo vidaus, o ne iš senolio lūpų. Vaikinas išvydo akinantį sprogimą, užpildžiusį visą matomą kosminę erdvę; iš jo epicentro tarsi grėsmingi aštuonkojo čiuptuvai veržėsi gigantiškos dujų spiralės. Atrodė, tam šiurpiam chaosui niekada nebus galo; griaunanti, siautėjanti energija banga po bangos sklido į kosmosą. Paskui viskas nurimo, nors ir labai lėtai, ir nukreiptas išorėn sprogimas, veikiamas savo paties gravitacijos jėgos, virto vidun nukreiptu sprogimu. Dujų likučiai, įtraukti atgal, ėmė suktis bekraščiame verpete. Amžinas kosmoso šaltis palaipsniui vėsino jį, kol garai ėmė kondensuotis į skysčio lašelius. Per pusę milijardo metų šie lašai susikondensavo į dešimt planetų. Kai kurios, pavyzdžiui, Merkurijus, buvo pernelyg karštos, kad galėtų susikurti ir išlaikyti atmosferą; kitos, pavyzdžiui, Marsas, buvo pernelyg mažos ir šaltos. Tik Žemėje, esančioje beveik už šimto milijonų mylių nuo Saulės, buvo nei per karšta, nei per šalta.
Planetos formavimasis siautulingumu nenusileido gimimui. Kometos ir asteroidai bombardavo ją be perstojo, kol suplakė į verdančio purvo gumulą. Praėjo du milijardai metų, kol Žemės paviršius atvėso, iš karščiu tvoskiančio pragaro virsdamas planeta su žemynais ir jūromis. Visą tą laiką ji traukėsi, kol galiausiai tapo tūkstantį kartų mažesnė, negu buvo iš pradžių. Saulė taip pat palaipsniui traukėsi, kol pasiekė ribą, nuo kurios prasidėjo branduolinės reakcijos; tamsus rutulys virto blausiai raudona mase, paskui liepsnojančia atomine krosnimi. Ultravioletiniai spinduliai be vargo skverbėsi pro ploną Žemės atmosferą, sudarytą daugiausia iš vandenilio bei amoniako, keldami galingas elektros audras. Saulės spinduliams veikiant dujas bei vandens garus, pradėjo formuotis pirmosios sudėtingos molekulės - cukrus ir aminorūgštys. Taip atsirado ir molekulė, vėliau pavadinta DNR - dezoksiribonukleininė rūgštis, - kuri turėjo ypatingą savybę daugintis. Būtent DNR sukūrė pirmąją gyvybės formą Žemėje - bakteriją. Bakterija vadovavosi vieninteliu, pačiu primityviausiu instinktu - ryti organinius junginius, kurių šiltame vandenyne buvo pakankamai, ir taip vogti jų energiją. Taigi gyvybės pagrindas buvo energetinis vampyrizmas.
Šioje ankstyvojoje stadijoje gyvybė dauginosi taip sparčiai, kad vos pati savęs nepražudė. Besotės bakterijos netrukus surijo daugumą organinių junginių vandenyje. Ir gyvybė būtų išnykusi taip pat greitai, kaip ir atsirado, jei viena iš tų rajūnių bakterijų nebūtų atradusi gudraus triuko: perdirbti į maistines medžiagas sugertą į save saulės energiją. Šio proceso - vėliau pavadinto fotosinteze - dėka bakterijos išmoko gaminti cukrų iš anglies dvideginio ir vandens. Saulės energiją jose absorbuodavo tam tikras chemikalas, vadinamas chlorofilu, kuris nudažydavo tuos mažyčius organizmus žalia spalva. Netrukus uolėti planetos žemynų pakraščiai - tuo metu Žemėje buvo keturi didžiuliai žemynai - apsitraukė gličia žalia mase - pirmaisiais dumbliais. Melsvai žali dumbliai siurbė iš Žemės atmosferos anglies dvideginį ir perdirbinėjo jį į deguonį.
Praslinko dar vienas be galo ilgas periodas, per kurį Žemės atmosfera tiesiog persisotino deguonimi. Ir vėl kilo grėsmė gyvybei: mat augalams deguonis - nuodai; planeta, kurioje gyveno vien augalai, galėjo žūti dėl anglies dvideginio trūkumo. Bet augaliją išgelbėjo nauja gyvybės forma - atvirkštinė forma, deguonį perdirbanti į anglies dvideginį. Šie plūduriuojančių drebučių gumuliukai ir buvo pirmieji gyvūnai.
Žvelgdamas į Žemę prieš milijardą metų, Nialas matė ramią, tingią planetą, kur šiltos jūros švelniai skalavo plikų žemynų krantus - tiksliau, vieno pliko žemyno, nes keturi pirmieji kontinentai pamažu susijungė į vieną didžiulį sausumos plotą, vėliau geologų pavadintą Pangėja. Šiame taikiame pasaulyje niekas nesikeitė. Nes čia, kad ir kaip keista, nebuvo mirties. Primityviosios amebos, kirmėlės ir dumbliai vietoj susidėvėjusių ląstelių užsiaugindavo naujas ir taip gyveno amžinai.
O paskui kažkokiu būdu gyvybė išrado mirtį, ir tapo įmanomos neįtikėtinos evoliucijos įmantrybės. Kas gi atsitiko? Ogi tai, kad pirmosios primityviosios būtybėlės išmoko kurti į save panašias: davusios gyvybę naujoms būtybėms, senosios pasitraukdavo iš gyvenimo.
Būtybė, gyvenanti milijonus metų, pasiduoda tingiam egzistencijos ritmui. Ji žino, kaip išgyventi, ir jai to gana. Tačiau naujai atsiradusi būtybė nežino nieko. Ji turi išmokti kovoti dėl išlikimo. O svarbiausia, turi prisiminti, ką išmokusi. Nemirtingam padarui atmintis nereikalinga; pagrindinę išgyvenimo pamoką jis išmoko prieš milijonus metų... O naujagimis privalo išmokti tą pačią pamoką per labai trumpą laiką, antraip neišgyvens. Pirmieji nemirtingieji organizmai mažai kuo skyrėsi nuo augalų; naujosios gyvybės formos atėjo kovoti ir mokytis.
Su mirties išradimu prasidėjo tikroji Žemės istorija. Naujieji organizmai nebebuvo identiški vienas kitam. Jie buvo individualūs. O individualumas vertė juos tyrinėti naujas planetos paviršiaus sritis, taigi ir keistis. Pradėjo vystytis naujos gyvybės rūšys. Kartais atsitiktinis pokytis DNR struktūroje - koks nors sutrikimas skilimo procese, davęs padarui papildomą akį ar pirštą - leisdavo jam geriau prisitaikyti prie aplinkos; normalūs broliai ir seserys išmirdavo, o nenormalusis padaras išgyvendavo. Drebučių gumuliukai virsdavo kirmėlėmis, žuvimis ir moliuskais. Kai kurios iš tų žuvų taip sėkmingai prisitaikė prie aplinkos, kad joms nebereikėjo toliau keistis. Štai, pavyzdžiui, gigantiškasis ryklys atsirado Žemėje beveik prieš keturis šimtus milijonų metų, tačiau dabartiniai šios rūšies atstovai niekuo nesiskiria nuo savo tolimųjų protėvių.
Tačiau pagrindinis gyvybės dėsnis teigia - kad ir kaip tai atrodytu paradoksalu, - jog silpniausios išsivystymo atžvilgiu rūšys yra stipriausios. Nes jos nepaliauna kovoti ir vystytis, tuo tarpu stipriosios lieka stovėti vietoje. Maždaug tuo pat metu, kai Žemės jūrose apsigyveno gigantiškieji rykliai, kai kurios žuvys su dideliais mėsingais pelekais, bėgdamos nuo priešų, įsigudrino išlipti į krantą, kur galėjo ramiai sau šildytis saulėkaitoje. Jos nebuvo gerai prisitaikiusios gyvenimui sausumoje: jei vanduo staiga nuslūgdavo, pelekai nepajėgdavo nunešti jų atgal į jūrą; ir neišvystytiems plaučiams buvo labai sunku perdirbinėti vandeniu neatskiestą orą. Todėl daugelis iš tų drąsuolių uždusdavo, nespėję grįžti jūron. Tačiau sausumoje buvo tiek kartų saugiau - nes ten dar niekas negyveno, - kad pirmosios amfibijos noriau rizikuodavo uždusti ir gauti galą, negu amžinai slapstytis nuo ryklių. Iš jų išsivystė pirmieji ropliai. O per du šimtus milijonų evoliucijos metų ropliai tapo pasaulio viešpačiais. Žolėdžiai dinozaurai buvo didžiausi padarai Žemėje per visą jos egzistavimo laiką - pavyzdžiui, brontozaurai dažnai išaugdavo net iki dvidešimt penkių jardų ilgio ir sverdavo iki trisdešimties tonų. Mėsėdžiai dinozaurai, pavyzdžiui, tiranozaurai, tapo žiauriausiais padarais Žemėje. O skraidantieji dinozaurai - archeopteriksai bei pterodaktiliai - tapo judriausiais iš visų iki tol egzistavusių padarų. Pusantro šimto milijonų metų dinozaurai neturėjo sau lygių. Bet paskui ir jie tapo savo pačių sėkmės aukomis. Žemę ištiko katastrofa: kažkoks dangaus kūnas - tikriausiai milžiniškas meteoritas - įsirėžė į planetą, sukeldamas debesį garų, kurie pavertė Žemės atmosferą šiltadaržiu. Tai atsitiko prieš šešiasdešimt penkis milijonus metų. Staiga pakilus oro temperatūrai, masyvieji žolėdžiai dinozaurai išmirė, nepakėlę kaitros. O mėsėdžiai, mitę žolėdžiais, išstipo iš bado. Ir tada pirmąsyk planetos istorijoje galimybę daugintis ir klestėti gavo šiltakraujai gyvūnai. Gigantiškųjų roplių išmirimas leido išeiti į sceną žmogui.
Ankstyviausieji žmogaus protėviai žinduoliai buvo graužikai - mažytės medžių žiurkės su ilgomis uodegomis ir lanksčiomis nugaromis. Maždaug prieš dešimt milijonų metų šie padarai išsiaugino dar po vieną pirštą priešais keturis jau turėtus - lankstų nykštį, nepamainomą laipiojant medžiais. Iš žiurkyčių išsivystė beždžionės. Dar po dešimties milijonų metų kai kurios beždžionių rūšys virto žmogbeždžionėmis. O vos prieš penkis milijonus metų nuo šimpanzių atsiskyrė du nauji žmogbeždžionių tipai: gorila bei beždžionžmogis. Pastarasis atsirado Žemėje vadinamojoje plioceno eroje, didžiojoje sausroje, trukusioje dvylika milijonų metų. Augalijai menkėjant, beždžionžmogis buvo priverstas išlipti iš medžių ir vis daugiau laiko praleisti ant žemės, rinkti maistui šaknis bei kirmėles. Jis ėmė tobulinti patį pirmąjį ir įstabiausiąjį savo talentą - sugebėjimą vaikščioti ant užpakalinių galūnių, ištiesinus nugarą. O kadangi miškas jau nebegalėjo išmaitinti beždžionžmogio, jam teko mokytis gyventi visokioje aplinkoje - dykumoje, miške, kalnuose, netgi šaltojoje tundroje. Bespręsdamas naująsias gyvybiškai svarbias problemas, jis išsivystė didžiausias smegenis, kokias tik kada turėjo Žemės padarai.
Kai maždaug prieš tris milijonus metų pasikeitė planetos klimatas, nė vienas pasaulio padaras nebegalėjo prilygti beždžionžmogiui ištvermingumu ir sugebėjimu prisitaikyti prie naujų sąlygų. Ūmai Žemėje atsirado upės, ežerai ir bekraštės lygumos; o tose lygumose ganėsi tūkstantinės žolėdžių gyvulių bandos. Beždžionžmogis niekuomet nevengė bendradarbiauti su kitais savo rūšies atstovais, tačiau sausringame pliocene tam buvo mažai galimybių. Dabar bendradarbiavimas tapo būtinybe. Vienas žmogus buvo bejėgis prieš mamutą, urvinį lokį, gauruotąjį raganosį, gigantiškąjį raudonąjį elnią ir kardadantį tigrą; tačiau būrys medžiotojų, užsiglaudęs pasaloje su ietimis bei kaulinėmis kuokomis, galėjo susikauti su bet kokiu žvėrimi. Tiesi laikysena darė žmogų nepalyginamai pranašesnį už gyvulį; o sumanumo bei įgūdžių reikalaujanti medžioklė neįtikėtinu greičiu lavino protą. Pirmojo beždžionžmogio, ramapiteko, smegenys svėrė apie keturis šimtus gramų. Medžiotojo smegenys buvo jau perpus sunkesnės. Po dviejų milijonų metų atsiradęs homo erectus turėjo tūkstantį gramų sveriančias smegenis. Dar per pusę milijono metų jos pasunkėjo penkiasdešimčia procentų. Maždaug tiek ir sveria vidutinio šiuolaikinio žmogaus smegenys.
Homo erectus išrado kirvį - gremžtuką, kuriuo dirdavo odą nuo užmuštų gyvūnų, bet per milijoną metų net nepabandė patobulinti šį paprastą įrankį - pavyzdžiui, pritaisyti jam kotą ir naudotis kaip ginklu. Prieš tris ketvirčius milijono metų būriai šių žmonių iš Afrikos bei Azijos persikėlė Europon ir čia išsivystė į naują rūšį, homo sapiens, kuriai priklauso ir dabartinis žmogus. Naujieji žmonės nemokėjo įžiebti ugnies, bet žaibui padegus medžius miške, saugodavo tą ugnį metų metus. Jie padeginėdavo žemą pomiškį ir gindavo gyvūnus į spąstus ar priversdavo šokti nuo aukštų skardžių; naudodavo ugnį ir maisto paruošimui. Prasidėjus ledynmečiui, jie apsišildydavo ugnimi urvus. Tikriausiai būtent ugnis sukėlė "proto sprogimą", įvykusį prieš pusę milijono metų, nes ji vertė žmogų gyventi bendruomenėse ir nuolat tobulinti socialinius santykius. Dvidešimties ar trisdešimties asmenų būrelis galėjo gyventi tiesiog kaip gyvulių banda; tačiau gentis iš šimto ar dviejų šimtų žmonių buvo priversta kažkaip organizuotis. Žmogui prireikė įstatymų ir papročių. Ir, kas svarbiausia, gerų manierų. Primityvus urzgimas, anksčiau atstojęs bendravimą, išsivystė į kur kas sudėtingesnę kalbą.
Prieš šimtą dvidešimt tūkstančių metų Žemėje gyveno du homo sapiens porūšiai. Kromanjoniečiai, gyvenę beveik vien tik Afrikoje, išoriškai nesiskyrė nuo šiuolaikinių žmonių. Neandertaliečiai buvo primityvesni ir labiau panašūs į beždžiones, tačiau protu beveik nenusileido savo giminaičiams. Neandertaliečiai išrado lanką ir strėlę, o tai reiškia, kad jų medžiotojai galėjo pasiekti savo aukas iš toli. Jų moterys dažėsi raudonąja ochra. Be to, jie garbino saulę ir tikėjo pomirtiniu gyvenimu - ar bent jau tokia išvada peršasi iš fakto, kad jie gamino iš akmens rutulius bei diskus, o mirusiuosius laidojo, laikydamiesi tam tikrų apeigų, į kurias įėjo kapų puošimas gėlėmis. Daugiau kaip penkiasdešimt tūkstančių metų neandertaliečiai viešpatavo Žemėje. O paskui staiga išnyko. Jų išnykimas sutampa su antrojo "žmogiškesnio" porūšio, kromanjoniečių, staigiu iškilimu. Tikriausiai šie tiesioginiai mūsų protėviai išgyvendino savo priešininkus neandertaliečius ir patys persikraustė į Europos žemyną. Tai įvyko maždaug prieš trisdešimt keturiasdešimt tūkstančių metų.
Palyginti su neandertaliečiais, kromanjoniečiai buvo tiesiog antžmogiai. Jie bendravo tarpusavyje ne riksmais ir urzgimu, bet rišlia kalba. Jų žyniai ar šamanai padėdavo medžiotojams burtais, piešdami gyvūnų atvaizdus ant urvų sienų, ir atlikinėdami tam tikras apeigas, padedančias suvaryti žvėris į medžiotojų pasalą. Jie netgi išrado pirmuosius rašmenis, raižydami kauluose ženklus, su kurių pagalba galėjo apskaičiuoti mėnulio fazių bei metų laikų kaitą. Jie išmoko pasigaminti valtis, kuriomis plaukiodavo po upes, o netrukus ir po jūras. Išmokę kalbėti, žmonės, gyvenantys šimtų mylių atstumu vieni nuo kitų, galėjo prekiauti tarpusavyje, keisdamiesi titnagu, molio gaminiais, gyvūnų kailiais bei odomis. Jie prisijaukino laukinius žvėris - vilką, virtusį šunimi, arklį, ožką; ėmė veisti galvijus bei avis. Maždaug prieš dešimt tūkstančių metų žmonės pradėjo dirbti žemę, auginti kviečius bei miežius. O netrukus po to Žemėje ėmė kilti pirmieji sienomis apjuosti miestai, ir žmogus pasiekė naują savo evoliucijos pakopą.

- Taigi, kaip matai, šie pirmieji žemdirbiai buvo pasiekę maždaug tą patį išsivystymo lygį, kuriame žmonės atsidūrė šiandien. Vorai atsuko žmonijos evoliucijos laikrodį dešimčia tūkstančių metų atgal.
Nialas atsimerkė, norėdamas įsitikinti, ar tai Stygas ištarė pastaruosius žodžius. Tačiau senolio niekur nesimatė.
Vaikinas jautėsi tarsi pabudęs iš labai gilaus sapno. Net kambarys, kuriame jis gulėjo, atrodė visiškai nepažįstamas. Paskui jis pastebėjo, kad saulė šviečia pro langus kitoje galerijos pusėje; vadinasi, jau beveik vakaras. Nialas apskaičiavo, kad išgulėjo čia aštuonias valandas. Ramybės mašina atpalaidavo jo kūną, pašalino bet kokią įtampą, paprastai susikaupiančią po ilgos protinės veiklos, ir leido protui nenukrypstamai fokusuotis į panoramą, panašią į sapną, slenkančią priešais vidines akis.
Paklusdamas atkakliam raginimui iš vidaus, Nialas atsikėlė, nusigavo iki maisto sintezatoriaus ir sušveitė lėkštę sriubos bei obuolį - ir tik nurijęs paskutinį kąsni pastebėjo, kad obuolys buvo be sėklalizdžio. Maistas jo visiškai nedomino. Dabar Nialas visa savo esybe gilinosi į tai, ką išmoko, darydamas savo išvadas.
Po pusvalandžio, dar nespėjęs apdžiūti po dušo - su gudria vonios įranga jis susidorojo tiesiog automatiškai, negalvodamas, visai kaip sapne vaikščiojantis nakviša, - vaikinas grįžo prie ramybės mašinos, atsigulė po baldakimu ir užmerkė akis.
O po sekundės atsidūrė lyg ir pažįstamoje vietoje. Tik šįsyk jis nebejautė savo kūno, tysančio ant minkštasuolio - viskas vyko tarytum tikrovėje. Nialas stovėjo ant jūros kranto, žvelgdamas į kalvų grandinę tolumoje. Aplinkui vešėjo krūmokšniai, augo palmės, sausą žemę dengė šiurkščios žolės kilimas. Už kokio pusmylio stūksojo miestas, apjuostas siena iš degto molio bei akmenų; miesto pastatai taip pat buvo sumūryti iš degto molio. Gerai įsižiūrėjęs į kalvas tolumoje, Nialas staiga suprato, kur esąs. Jis stovėjo didžiojo sūriojo Telamo ežero pakrantėje, o miestas stūksojo kaip tik toje vietoje, kur Nialas nužudė vorą.
Stygo balsas paklausė:
- Kam, tavo manymu, miestui reikalinga siena?
- Gintis nuo laukiniu žvėrių?
- Ne. Gintis nuo kitų žmonių. Žmonės, sukūrę civilizaciją, netruko suvokti, kad lengviau pagrobti kaimyno galvijus bei grūdus, negu lieti prakaitą pačiam. Štai kodėl miestiečiai apsitvėrė siena. Nusikaltimas ir civilizacija užgimė vienu metu.
Nialas suglumo ir sunerimo; išvada jam pasirodė ne visai logiška. Juk civilizacija - reikšmingiausias žmogaus žingsnis link savo būties įvaldymo, didingas ir svarbus reiškinys. Palyginti su juo, nusikaltimas buvo toks menkas, toks nežymus dalykas. Tai kodėl balsas kalba apie juos kaip apie vienodai svarbius reiškinius?
- Todėl, kad nusikaltimas yra kur kas reikšmingesnis, negu tau atrodo - ne pats savaime, bet kaip sunkiausios žmonijos ligos požymis. Pagalvok, ką reiškė žmogui gyventi mieste. Jau nebebuvo reikalo visiems vyrams medžioti ar dirbti žemę, visoms moterims auginti vaikus ir prižiūrėti namus. Kai kartu gyvena tokia galybė žmonių, jie gali pasiskirstyti darbus. Mieste netrūko statybininkų, artojų, audėjų, amatininkų ir žynių. Kiekvienas tobulinosi siauroje savo amato srityje. Tu visą gyvenimą praleidai dykumoje, kovodamas dėl maisto kąsnio ir gurkšnio vandens. Todėl Kazako miestas tau atrodė tikras rojus. Na, o žmonės, gimę ir užaugę tuose požemiuose? Ar jie taip pat laikė savo miestą rojumi?
- Ne.
- Kodėl ne?
- Buvo prie jo įpratę.
- Teisingai. Ta pati problema netrukus iškilo ir pirmųjų miestų gyventojams. Prireikė dviejų šimtų milijonų metų, kol iš medžio žiurkės išsivystė žmogus, ir per tą laiką jis ne sykį buvo atsidūręs ties išnykimo riba. Jis kovojo su visokiausiais pavojais bei katastrofomis, kad tik išliktų gyvas. O paskui staiga, beveik akimirksniu, susikūrė jaukumą ir saugumą... ir darbo pasidalinimą. Tai buvo pernelyg staigus šuolis. Žmogus negalėjo per vieno gyvenimo laikotarpį pakeisti įpročius, įgytus per milijonus metų. Štai kodėl jis neišvengiamai grįžo į savo senąją kario - medžiotojo būtį. Štai kodėl ėjo į karą prieš kaimynus. Nes tik kaudamasis jautėsi gyvenąs.
- Vadinasi, pats griovė viską, ko siekė?
- Ne. Nes saugumo ir jaukumo poreikis stipresnis net už nuotykių troškimą. Iš pradžių mums reikia saugumo, o jau paskui nuotykių, bet ne atvirkščiai. Beje, karas ir rizika nepajėgė patenkinti galingiausio žmogaus geismo - žinių alkio. Būtent šis giluminis poreikis, įveikęs nuotykių troškimą, leido žmogui išrasti kauptuką ir arklą, ratą ir burę...
Žodžiai nuščiuvo, ir vėl prieš vidines Nialo akis ėmė slinkti istorijos panorama, suprantama be jokių paaiškinimų. Jis išvydo pirmuosius Mesopotamijos, Egipto bei Kinijos miestus, karalių-karvedžių iškilimą, akmeninių šventyklų ir piramidžių statybas, bronzos, o paskui ir geležies atradimą. Nialo akyse kūrėsi, plėtėsi ir žlugo imperijos: šumerai, egiptiečiai, minai, chaldėjai, asirai. Jis matė žiaurumus, keliančius šiurpą ir šleikštulį; matė, kaip buvo deginami miestai, kankinami ir žudomi jų gyventojai. Štai grėsmingi asirų pulkai, ilgomis ietimis smaigstantys beginklius pavergtuosius; belaisviai nukapotomis galvomis, sudeginti gyvi, pasodinti ant mietų... Nialas tiesiog virė iš įniršio, matydamas visa tai, todėl asirų despotų žlugimą ir išnykimą stebėjo su piktdžiugišku pasitenkinimu, pats užsikrėtęs pykčiu ir neapykanta.
Tačiau kai prieš akis stojo Senovės Graikija, vaikino širdis atsigavo. Jis stebėjo helenų civilizacijos iškilimą, demokratijos ir filosofijos gimimą, teatro meno atsiradimą, geometrijos ir gamtotyros vystymąsi. Ir vėl sielą pripildė džiugus susijaudinimas - kaip veržliai plėtėsi žmogaus pažinimo horizontai! Kaip čia nesididžiuosi, priklausydamas tokiai gabiai rasei!
Nepaisant ramybės mašinos poveikio, malšinančio proto įtampą, vis tik tokios žinių gausybės įsisavinimas reikalavo didžiulių viso organizmo pastangų. Nialui bestebint Atėnų ir Spartos karą, vaizdas staiga ėmė lietis, o paskui ir visai perėjo į sapną. Vaikinas pabudo po kelių valandų tamsoje, rūpestingai užklotas antklode. Už lango žvaigždžių šviesoje ryškėjo katedros kupolo kontūrai. Nialas vėl užmigo, o kai pabudo, rytas buvo jau įpusėjęs. Pro langus vidun veržėsi skardūs valtininkų riksmai upėje, prekeivių šūkalojimas turguje. Jis ir vėl nusigavo iki maisto sintezatoriaus, mašinaliai pavalgė ir atsigėrė - valgymas ir gėrimas buvo tokie nereikšmingi palyginti su nenumaldomu troškimu sužinoti likusią žmonijos istorijos dalį. Baigęs nuskubėjo atgal ir vėl atsigulė po matinio stiklo ekranu.
Šįkart prieš Nialo akis rutuliojosi Senovės Romos istorija. Epochos keitė viena kitą: demokratinio valdymo laikotarpis, Punų karai, imperatorių atėjimas į valdžią; Marijus ir Sula, Julijus Cezaris, Augustas, Tiberijus, Kaligula, Klaudijus, Neronas. Paniuręs ir nusivylęs Nialas vėl stebėjo pasaką be galo apie žmonių žiaurumą ir kvailumą. Tiesa, krikščionybės atsiradimas neilgam atgaivino viltį; religija, skelbianti visuotinę meilę ir brolybę, buvo džiaugsmingiausias ir daugiausiai žadantis įvykis nuo pat civilizacijos užgimimo. Tačiau Bažnyčios įsigalėjimas Konstantino valdymo metais jau leido vaikinui suprasti, kad džiaugėsi jis per anksti: krikščionys buvo dar nepakantesni savo religiniams priešininkams negu senovės romėnai; jie netgi žudė vieni kitus dėl kokio nors menko nesutarimo tikėjimo klausimais. Kai Roma žlugo, neatlaikiusi barbarų antplūdžio, Nialas nepajuto širdyje nieko, išskyrus abejingumą ir nuovargį.
- Ar ir toliau bus tas pats? - paklausė jis, galiausiai netekęs kantrybės. - Nejaugi visa žmonijos istorija tokia šiurpi?
Balsas iš vidaus atsakė:
- Ne visai taip. Šis tūkstantmetis iš tiesų atrodo šiurpus, nes Bažnyčia stengėsi išlaikyti žmonių protus savo valdžioje ir negailestingai naikino visus, kurie bandė mąstyti savarankiškai. Bet situacija ėmė pamažu keistis - maždaug nuo to laiko, kai Bruneleskis pastatė savo katedros kupolą, kurį matai už lango.
Nialas atsisėdo, trindamasis akis.
- Pokyčiai prasidėjo nuo didžiųjų karų, vadinamų Kryžiaus žygiais, kai žmonės, užuot visą laiką sėdėję vietoje, ėmė keliauti. Kelionės išplėtė jų akiratį. Jie pasistatė laivus ir ėmė tyrinėti visą pasaulį. O paskui vienas gudročius, vardu Johanas Gutenbergas, išrado spausdinimą, kažkuris kitas sugalvojo, kaip gaminti pigų popierių, ir staiga po pasaulį paplito milijonai knygų. Bažnyčia jau nebegalėjo uždrausti žmonėms mąstyti...
Nialo nuovargį kaip ranka nuėmė. Jis vėl atsigulė ir užsimerkė.
- Parodyk.
Naujasis istorijos puslapis tikrai buvo vertas dėmesio. Nialas savo akimis regėjo, kaip vyko Reformacija, paskui, kaip astronomas mėgėjas Kopernikas įrodė, jog Žemė sukasi apie Saulę. Jis stebėjo teleskopo išradimą ir garsiąją kovą tarp Galilėjaus ir popiežiaus Pauliaus V dėl to, ar Žemė yra Visatos centras; sero Izaoko Niutono atradimus ir Karališkosios Draugijos įkūrimą. Nialas susižavėjęs stebėjo, kaip vis garsiau prabyla Proto Amžiaus balsas, nebebijodamas Bažnyčios grasinimų. Jis ėmė manyti, kad žmonija pagaliau atskleidė taikos ir didybės paslaptį. Ir netgi plojo sveikindamas Bastilijos paėmimą ir Liudviko XVI egzekuciją - nes argi nepateisinamas kelių tironų nužudymas vardan visų žmonių laisvės ir brolybės?
Devynioliktasis amžius lyg ir pateisino jo džiugesį. Atrodė, kad tuoj į sceną įžengs naujo tipo žmogus, vertas savo paties išradimų: geležinkelio, garlaivio, telegrafo, elektros energijos. Bet staiga tarsi bausmė Nialui už pernelyg didelį optimizmą atsiskleidė devynioliktojo amžiaus karų bei revoliucijų panorama: grobikiški Napoleono žygiai, 1848 metų revoliucijos, Krymo karas, sipajų maištas Indijoje, Amerikos Pilietinis karas, Prancūzijos-Prūsijos karas, Rusijos-Turkijos karas... ir Nialas vėl pradėjo grimzti į neviltį. Atrodė neįtikėtina, kad jo rasės atstovai vienu metu gali būti tokie išmintingi ir tokie kvaili. Jis jau norėjo atsisėsti, bet balsas sulaikė:
- Pakentėk. Netrukus pamatysi dar daug įdomių dalykų.
Taigi Nialas vėl užsimerkė ir sukaupė valią, neleisdamas sau pernelyg smarkiai smerkti dvidešimtojo amžiaus istorijos raidą: Pirmasis Pasaulinis karas, revoliucija Rusijoje, fašistų ir nacistų atėjimas į valdžią, japonų intervencija į Kiniją, atominės ir vandenilinės bombos išradimas, o tada - iki dantų apsiginklavęs pasaulis ties atominio karo riba. Antra vertus, negalėjo nestebinti žmogaus pasiekimai ir užmojai: lėktuvas, radijas ir televizija, kompiuteris, kosmoso tyrinėjimai. Tačiau Nialas jau spėjo perprasti žmonijos raidos dėsningumus ir pradėjo bijoti, kad jau niekas nebepakeis žmogaus. Visos jo viltys žlugo. Atrodė akivaizdu, kad žmogus, išaugęs į proto milžiną, tuo pat metu liko dvasios nykštuku.
Perskaitęs jo niūrias mintis, vėl prabilo balsas:
- Taip, kai kuriais istorijos momentais iš tiesų atrodo, kad žmonija rieda link katastrofos. Bet taip yra todėl, kad aš priverstas supaprastinti kursą. Jeigu tu praleistum čia šešis mėnesius, gilindamasis į žmonijos raidos smulkmenas, tikriausiai padėtis neatrodytų tau tokia beviltiška. Žmogus iš tiesų apdovanotas unikaliu sugebėjimu prisitaikyti.
- Bet argi žmonės ir toliau elgėsi lyg pamišėliai, kol kometa privertė juos palikti Žemę?
- Kurį laiką taip. Nors atominiai ginklai privertė juos nutraukti pasaulinius karus, tačiau begalės smulkesnio masto karų nepavyko išvengti. O nusikalstamumas taip išaugo, kad žmonėms teko paversti savo namus tvirtovėmis. Planetos gyventojų skaičius vis augo, nepaisant visų pastangų jį sumažinti; miestai virto perpildytais skruzdėlynais, kur buvo pavojinga net nosį gatvėn iškišti.
O dvidešimt pirmo amžiaus pradžioje žmonės išrado ginklą, kuris darė karą dar patrauklesnį ir nepalyginti žiauresnį - Pjautuvą. Tai buvo kažkas panašaus į kulkosvaidį, šaudantį atominės energijos pliūpsniais; juo galėjai nukirsti medį ar sugriauti visą gatvę namų. Žmogus nepajėgė atsispirti pagundai pažaisti su tokio galingumo griaunamąja jėga. Pjautuvas tapo ypač mėgstamas teroristų - žmonių, kurie prievarta siekė savo politinių ambicijų įgyvendinimo. Ir vyriausybės praktiškai neturėjo galimybių juos sulaikyti.
- Štai tada, dvidešimt pirmojo amžiaus viduryje, du mokslininkai - genialus fiziologas ir genialus psichologas - sukūrė pirmąją ramybės mašiną. Tai buvo vienas reikšmingiausių išradimų žmonijos istorijoje. Netikėtai žmogus gavo paprasčiausią būdą atpalaiduoti įtampą, kad toji kaupdamasi sąmonėje nesitransformuotų į agresiją. Praeityje žmonės svaigindavosi narkotikais su panašiu poveikiu, tačiau įpratimas prie jų daugeliui kainavo gyvybę. Ramybės mašina nepririšdavo prie savęs - tiesiog iš jos žmogus išeidavo pailsėjęs, kupinas energijos bei ryžto. Psichinės ligos beveik išnyko. Išnyko ir sunkūs nusikaltimai. Karai taip pat kildavo vis rečiau. Žmonija jau sveikino save: pagaliau pavyko išspręsti didžiausią žmogaus problemą, neduodančią jam ramiai gyventi. Ramybės mašinos išradėjai, Čateris ir Takahašis, buvo garbinami vos ne kaip šventieji; Takahašis netgi buvo išrinktas Afro-Europos valstybių federacijos prezidentu. Gyventojų skaičius taip pat ėmė sparčiai mažėti, ir 2100 metais Žemėje jau gyveno mažiau žmonių negu 1900 metais.
Tačiau netrukus paaiškėjo, kad didžiausioji iš visų problemų vis tik liko neišspręsta. Žmogus taip ir neatskleidė laimės paslapties. Nepaisant žemo nusikalstamumo lygio ir psichinės įtampos pašalinimo, žmonės ir toliau jautėsi nelaimingi, nerealizavę savęs. Jie jautė, kad gyvenimas - tai kažkas daugiau negu jauki rami buitis; jie veržėsi pažinti ir užkariauti naujus pasaulius. O kadangi žemiečiai žinojo, kad jų gimtojoje Saulės sistemoje tokių pasaulių nėra, suskato kurti ir bandyti tobulesnius erdvėlaivius, tikėdamiesi jais pasiekti žvaigždes. Jie gavo signalus iš kosmoso ir taip sužinojo, kad Kentauro Alfos sistemoje taip pat gyvena protingos būtybės. Bet net šviesa nuo Kentauro iki Žemės keliauja penkerius metus. Net greičiausieji žmonių erdvėlaiviai iki artimiausios žvaigždės turėjo skristi šimtmečius. Tada žmonės nusprendė pastatyti erdvėlaivius-miniplanetas, su sodais, upėmis ir netgi kalnais. Pirmasis iš šių laivų serijos buvo paleistas į kosmosą 2100 metais; jis pasuko link Kentauro Proksimos planetinės sistemos. Po dvidešimties metų jį pasivijo pirmasis naujo tipo erdvėlaivis su lazeriniu varikliu, kuris leido išvystyti greitį, tik perpus mažesnį už šviesos greitį. Pirmieji žmonės į Kentauro žvaigždyną atvyko 2130 metais ir ten įkūrė koloniją, kurią pavadino Naująja Žeme. Tačiau dauguma jos gyventojų ėmė ilgėtis gimtosios planetos ir dar dešimt metų sugaišo, keliaudami atgal.
O Žemėje per tą laiką padėtis beveik nepasikeitė. Nusikalstamumo lygis vėl augo, nes žmonės ėmė šėlti iš nuobodulio. Tačiau jiems bent jau užteko proto suvokti savo nelaimės esmę: visa bėda buvo ta, kad žmogus pernelyg greitai vystėsi. Juk prireikė daugiau kaip milijono metų, kad žmogus iš urvų persikraustytų į miestus, ir tik septynių tūkstančių metų - mažiau nei trijų šimtų kartų, - kad iš miestiečio taptų kosmoso tyrinėtoju. Net žmogaus kūnas nebuvo pasiruošęs naujam raidos etapui: jis buvo pritaikytas sunkiam darbui ir išbandymams, o ne sėdėjimui kabineto krėsluose. Visi žmogaus instinktai buvo nukreipti į kovą, todėl jauki ir taiki civilizacija gniuždė jo dvasią. Žemiečiai ėmė ilgesingai žvalgytis į praeitį, kai karai ir nusikaltimai suteikdavo gyvenimui daugiau aštrių pojūčių. Vienas garsus biologas netgi parašė knygą, kurioje teigė, kad žmonija galiausiai išmirs iš nuobodulio.
Ir kaip tik tada žmonės staiga sužinojo, kad visai planetos gyvybei gresia pavojus išnykti: link Žemės artėja radioaktyvi kometa. Žmonės tarsi pabudo iš šimtmečius trukusio miego. Dabar jie turėjo vieną bendrą tikslą - išvengti katastrofos. Iš pradžių jie manė sunaikinti kometą arba pamėginti nukreipti ją nuo planetos, tačiau toji kosmoso klajūnė buvo pernelyg didelė - penkiasdešimties tūkstančių mylių skersmens. Kai paaiškėjo, kad susidūrimas neišvengiamas ir kad jis įvyks mažiau kaip po penkerių metų, žmonės nukreipė visas savo milžiniškas technines pajėgas į daugiau kaip tūkstančio supererdvėlaivių statybą. Kiti mokslininkai suskato ieškoti būdų, kaip padaryti žmogų atsparų radiacijai. Jie tyrinėjo skorpionus, kurie sugeba sugerti šimtąkart galingesnes radiacijos dozes negu žinduoliai. Išsigelbėjimo būdą jie lyg ir surado, bet mažai kas iš žmonių ryžosi jį išbandyti. 2175 metais Žemė buvo galutinai evakuota. Po šešių savaičių kometa pralėkė pro planetą, uodega užkliudydama ją. Žuvo devyni dešimtadaliai visų gyvūnų, taip pat ir dauguma neišskridusių žmonių.
Paskutinysis erdvėlaivis paliko Saulės sistemą po kelių savaičių. Jame buvęs astronomas nufotografavo kometą, kai ji apsuko apie saulę ir nutolo į atvirą kosmosą. Mokslininkas tiesiog apstulbo, išvydęs paskutiniąsias kometos nuotraukas. Kometos uodega visada būna nukreipta į priešingą pusę nuo saulės, nes ji susidaro, saulės šviesai slegiant lengvąsias dujas. Tačiau Opikui paliekant Saulės sistemą, jo uodega tebesivilko iš paskos. Dauguma mokslininkų išvis atsisakė patikėti tuo, ką pamatė fotografijose: jų tvirtinimu, šito tiesiog negalėjo būti. Bet kai kuriems kilo įtarimas, kad galbūt pražūtingoji kometa visiškai neatsitiktinai susidūrė su Žeme...
Be šio bokšto, kuriame mes dabar esame, įvairiose Žemės vietose pastatyti dar keturiasdešimt devyni tokie pat bokštai. Tik šis buvo anksčiausiai užbaigtas. Pagal projektuotojų sumanymą, tai turėjo būti muziejus - arba "laiko kapsulė", kaip jie vadino savo kūrinį. Bokšto paskirtis - saugoti visas žmonijos sukauptas žinias. Taip pat rinkti informaciją apie tai, kas vyks Žemėje po žmonių atsitraukimo.
- Bet kaip tu gali rinkti informaciją, neišeidamas iš bokšto? - nustebo Nialas.
- Iš žmonių protų. Dvidešimt pirmo amžiaus pabaigoje, tobulinant apmokymo sapne metodus, visai atsitiktinai buvo išrasta minčių skaitymo mašina. Kai žemiečių mokslininkai sugalvojo, kaip įvesti žinias tiesiai į žmogaus atminties ląsteles, jie be didelio vargo surado būdą, kaip iššifruoti tai, kas jau saugoma tose ląstelėse.
Nialas pasijuto nesmagiai.
- Vadinasi, tu gali sužinoti viską, kas vyksta mano sąmonėje?
- Ne. Aš juk sakiau "minčių skaitymo mašina", o ne "sąmonės skaitymo mašina". Mintys yra tik viršutinis tavo sąmonės sluoksnis. Tai tarsi serijos užkoduotų signalų, kuriuos galima pagauti panašiai kaip radijo signalus. Galinga minčių skaitymo mašina gali iššifruoti beveik visą  tavo ilgalaikės atminties turinį. Tačiau net ir galingiausia mašina neperskaitys tavo jausmų, nuojautų ar valios sprendimų. Didžiąją dalį informacijos mes surenkame iš žmonių smegenų jiems miegant.
- Bet kam jūs tai darote?
- Kad žmonės Naujojoje Žemėje žinotų, kas vyksta čia, žmonijos lopšyje.
Nialo širdis net pašoko krūtinėje.
- Tu gali su jais susisiekti?
- Visą surinktą informaciją Stygmasteris perduoda tiesiogiai į Naująją Žemę.
- Vadinasi, žmonės ten jau žino apie mane?
- Dar ne. Radijo signalai pasiekia Centaurą per penkerius metus.
- Bet jie žino apie vorus?
- Suprantama.
Nialą pagavo entuziazmas.
- Manai, jie galėtų grįžti į Žemę ir padėti mums susidoroti su vorais?
- Ne. Kodėl turėtų taip pasielgti?
Toks žiaurus abejingumas tiesiog pribloškė vaikiną. Jis neryžtingai išlemeno:
- Todėl... todėl, kad jie juk taip pat žmonės.
- Tas tiesa. Bet jie užtruktų visą dešimtmetį, kol pasiektų Žemę, ir tai tik po to, kai gaus tavo pranešimą. Kodėl jie turėtu dėti tiek pastangų, kad padėtų jums, jei jūs patys galite sau padėti?
Nialo širdyje vėl įsižiebė vilties kibirkštėlė.
- Manai, mes pajėgtume?
- Jei jūs nepajėgsite išsikovoti laisvės, vadinasi, nesate jos verti. Gamtos dėsnis teigia, kad išgyvena stipriausieji. Jeigu jūs negalite įveikti vorų, vadinasi, nesate verti išlikti, ir vorai teisėtai laiko save Žemės viešpačiais.
Nialas ilgai mąstė, kol pagaliau prabilo:
- Kai čionai atėjau, tu prižadėjai pasakyti man, kaip įveikti vorus. Ar pasakysi?
- Galėčiau.
- Bet nenori?
- Bijau, kad neturiu teisės.
Nialo širdis susigniaužė.
- Kodėl?
Kurį laiką buvo tylu, paskui balsas atsakė:
- Žinai, mudu galėtume susitarti. Jeigu tu pasakysi man, kodėl neturiu teisės, aš pabandysiu tau padėti.
Nialas sutrikęs papurtė galvą.
- Tai kažkokia mįslė?
- Ne. Tiesiog sandėris.
- Bet... kiek aš turiu laiko pagalvoti?
- Man nėra jokio skirtumo. Bet patarčiau neužtrukti pernelyg ilgai.
- Kodėl?
- Nes kuo ilgiau liksi čia, tuo sunkiau tau bus iš čia išeiti. Vorai dar nepasigedo tavęs. Bet kai sužinos, kad dingai, nesunkiai atspės, kur pasislėpei. O tada aplink bokštą susirinks visa armija vorų, kad neleistų tau išsmukti nepastebėtam.
- Bet kaip jie atspės, kur aš esu?
- Užmiršai, kad kai kas matė tave pakeliui į čia?
Nialas prisiminė vilkinius vorus, saugojusius įėjimą į Vorų Valdovo rūmus.
- Kodėl jie iki šiol nepakėlė aliarmo?
- Todėl, kad niekas dar tavęs nepasigedo.
Nialas atsitokėjo nesąmoningai žvelgiąs pro langą; buvo taip apmaudu matyti nerūpestingus Florencijos gyventojus, užsiėmusius savo kasdieniniais reikalais.
- Ar žinai, kur šiuo metu mano motina ir brolis? - paklausė jis.
- Taip.
- Gali man pasakyti?
- Užsimerk.
Vos spėjęs užmerkti akis, vaikinas atsidūrė Kazako rūmuose. Tai nė iš tolo nepriminė sapno. Jis stovėjo karaliaus menės kampe, tame pačiame, kuriame paskutinį kartą kalbėjosi su Kazaku. Menėje buvo keturi žmonės: Kazakas, Veigas, Sairisė ir juodai apsirengusi prižiūrėtoja, kuri užrakino Nialą viršutiniojo aukšto kambarėlyje. Moteris stovėjo įsitempusi lyg styga, akis įsmeigusi tiesiai priešais save. Sairisė sėdėjo ant priegalvių šūsnies: veidas liūdnas, išvargęs. Karalius stovėjo nugara į menę, žvelgdamas pro langą. Veigas taip pat stovėjo; atrodė nelaimingas ir nepasitikintis savimi.
- ...Mes žinome, kad jis slepiasi kažkur mieste, - kalbėjo Kazakas. - Jei norite pamatyti Nialą gyvą, reikia rasti jį anksčiau, nei tai padarys vorai.
Veigas palingavo galva.
- Jei tik suprastume, kodėl Nialas pabėgo.
Kazakas suirzęs nukirto:
- Aš jau sakiau: nežinau. Ir reikėjo gi jam taip kvailai pasielgti! Viskas klostėsi kuo puikiausiai...
Dabar jį pertraukė Veigas:
- Manau, jis bando nusigauti atgal į vaikų lopšelį.
Ūmai Sairisė išgąstingai šūktelėjo; ji žiūrėjo į Nialą, išplėtusi akis. Kazakas iš netikėtumo krūptelėjo ir užsipuolė moterį:
- Ko, velniai rautų...
Ir ūmai taip pat pamatė Nialą. Valdytojo veidas ištįso iš nuostabos ir palengvėjimo.
- Ačiū Dievui! Kur, po galais, tu buvai?
Nialas mėgino atsakyti, bet staiga suprato neturįs balso. Košmariškas pojūtis: lūpos kruta, bet joks garsas pro jas neišeina. O paskui vaizdas ėmė blėsti. Vaikinas atsimerkė; jis vėl stovėjo prie praviro lango, žvelgdamas žemyn į Arno vandenis. Senolis stypsojo netoliese, stebėdamas jį su ironiška šypsena lūpose. Visas regėjimas truko vos kelias sekundes.
- Kas atsitiko? - paklausė Nialas.
- Tu nutraukei kontaktą.
Vaikinui taip svaigo galva, kad teko prisėsti ant artimiausiojo suoliuko. Širdis pašėlusiai daužėsi, veidu sruvo prakaitas. Akimirką jis manė, kad tuoj nualps. Bet paskui svaigulys praėjo, akyse pašviesėjo. Tik jis jautėsi labai pavargęs.
- Jie mane matė.
- Matė tavo motina. Ir Kazakas.
- O kiti du ne? - Viskas įvyko taip greitai, kad Nialas nespėjo nė susigaudyti.
- Ne.
Vaikinas nuleido galva ir užsidengė veidą rankomis. Taip jautėsi geriau.
- Kodėl man taip sukasi galva?
- Pabandęs prabilti, išeikvojai visą savo psichinę energiją...
- Bet jie mane matė. Aš ten buvau.
- Matė protu, ne akimis. .
Po minutėlės širdies plakimas aprimo. Užtat perštėjo perdžiūvusią gerklę.
- Einu, atsigersiu ko nors.
Nialas patraukė koridoriumi link maisto sintezatoriaus. Radęs Stygą ten, jau įsitaisiusį prie staliuko šalia lango, nė kiek nenustebo. Vaikinas nuspaudė pirmą pasitaikiusį gėrimų mygtuką; po pusės minutės ant padėklo atsirado stiklinė atšaldytų apelsinų sulčių; gėrimo paviršiuje plūduriavo mažyčiai apelsino žiedlapiai. Nialas vienu mauku ištuštino stiklinę. Tada atsisėdo priešais senolį ir paklausė:
- Kas dabar bus?
- Dabar Kazakas puls ieškoti tavęs su dvigubu įkarščiu. Jis mano, kad tu turi antgamtinių sugebėjimų. Užtat negali sau leisti tave prarasti.
Prisiminęs išbalusį motinos veidą, Nialas pajuto sąžinės graužimą. Jis netgi pagalvojo, ar nevertėtų grįžti į Kazako rūmus.
Tačiau Stygas papurtė galvą.
- Tai būtų kvaila. Tada jau jie nė akimirkai neišleistų tavęs iš akių.
Nialas paniuręs spoksojo pro langą.
- Tai kur man eiti?
Senolis šyptelėjo.
- Iš pradžių turi įvykdyti savąją susitarimo dalį.
- Įminti mįslę?
- Tai ne mįslė. Labai paprastas klausimas.
Nialas vėl nuleido galvą ant rankų, bet tai nepadėjo susikaupti.
- Nori, kad pasakyčiau tau... kodėl tu negali padėti man sunaikinti vorus?
- Ne visai taip. Tu prašei manęs pamokyti, kaip nugalėti vorus. Aš atsakiau, kad neturiu tam teisės. Bet neatsisakiau tau padėti.
- Tu nori, kad pats sugalvočiau išeitį?
Senolis linktelėjo.
- Pradedi suprasti.
Nialas užsigalvojęs kalbėjo toliau:
- Tu negali pasakyti man, kaip sunaikinti vorus... nes, - jis nutilo, ieškodamas žodžių, - nes tai būtų pernelyg lengvas kelias. Žmonės privalo patys išsikovoti laisvę... antraip neįvertins, ką reiškia būti laisviems. - Vaikinas pakėlė akis į senolį. - Tai ir yra atsakymas į tavo mįslę?
- Dalis atsakymo.
Nialas papurtė galvą; jokių minčių, tik nuovargis.
- Daugiau nieko nesugalvoju.
- Ką gi, pradžiai užteks.
- Vadinasi, pagelbėsi man? - skubiai paklausė vaikinas.
- Iš pradžių užduosiu dar vieną klausimą. Kodėl nori sunaikinti vorus?
- Vorai - mūsų priešai!
- Bet ne mano priešai. Noriu žinoti, kodėl, tavo manymu, vorai nusipelnė sunaikinimo, o žmonės - išlikimo. Argi žmonės daug geresni už vorus?
Klausimas privertė Nialą suklusti; jis įtarė loginius spąstus.
- Šį miestą pastatė žmonės, o vorai nestato miestų. Gyvena žmonių paliktuose būstuose, - galiausiai atsakė vaikinas.
- Bet juk jie - planetos šeimininkai. Argi tai neįrodo, kad vorai pranašesni už žmones?
- Ne. Jų tik valia stipresnė, štai ir viskas. Bet tai nereiškia, kad jie pranašesni.
- Kodėl?
Nialas susimąstė, bet vėl tik papurtė galvą.
- Negaliu paaiškinti. Bet jaučiu, kad mano tiesa.
Senolis įtaigiai pareiškė:
- Jei ketini kautis su vorais, privalai žinoti, kodėl tavo tiesa.
- Tu gali man pasakyti?
- Galiu šį tą daugiau: parodyti. Eime.
Nialas nusekė paskui Stygą koridoriumi atgal į galeriją. Jis manė, kad senolis vedasi jį prie ramybės mašinos. Tačiau Stygas nesustodamas praėjo pro aparatą ir įžengė į baltąjį stulpą-keltuvą. Vaikinas žingtelėjo iš paskos. Kelias akimirkas jis jautėsi kyląs, o kai vėl žengė pirmyn, atsidūrė viršutiniame bokšto aukšte. Pro langus atsivėrė vorų miesto vaizdas. Keista buvo jį vėl matyti. Florencijos iliuzija buvo tokia tikroviška, kad Nialas jautėsi tarsi išvykęs iš miesto. Saulė artėjo link vakarinio dangaus pakraščio.
Stygas parodė į juoda oda aptrauktą minkštasuolį.
- Gulkis.
Šalia minkštasuolio ant juodo stiklo stalelio gulėjo prietaisas iš lenktų metalo juostų, panašus į juokingą skrybėlę. Ilgas laidas jungė jį su Stygmasteriu.
- Užsidėk šitą ant galvos, - paliepė Stygas.
Įsakymą iliustravo vaizdas, perduotas Nialui tiesiai į smegenis. Vaikinas pakluso. Mažytės stangrios tarpinės prigludo prie jo kaktos ir smilkinių.
- Atsigulk patogiai, galvą pasidėk ant pagalvės. Pasiruošęs?
Nialas linktelėjo. Ten, kur tarpinės lietėsi su oda, jautėsi nežymus dilgsėjimas - lyg badytų tūkstančiai mažyčių adatėlių. Jis užmerkė akis.
Vaikinas tikėjosi gauti kažkokį mintinį vaizdą, galbūt lydimą bežodžių paaiškinimų srauto. Tačiau pojūtis buvo vien fizinis: elektrinis dilgčiojimas stiprėjo, kol galiausiai virto neskaudžiu žnaibymu. Be to, Nialui ėmė atrodyti, kad jis staiga tapo bekūnis ir sklando ore lyg balionas; tai buvo malonu. Dilgsėjimas ėmė tekėti iš galvos į kojas, ir malonus jausmas vis stiprėjo. Vaikinas visiškai nesitikėjo patirti tokią neapsakomą palaimą; dilgsėjimas palaipsniui virto balta šviesa, kuri smelkėsi kiaurai jo kūną, ūmai tapusį skaidriu. Panašų malonumą Nialas juto, visu kūnu glausdamasis prie Merlju kūno, tik šitas buvo kur kas stipresnis.
Tik staiga baltoji šviesa suskambo aukšta intensyvia gaida, kuri pati buvo ne kas kita, kaip dar ryškesnis šviesos pliūpsnis. Garsas vis kilo ir kilo, ir šviesa galiausiai sutvisko lyg saulė vidurdienį. Tačiau visa tai buvo tik įžanga į svarbiausiąjį potyrį, trukusį apie penkias sekundes.
Iki tos akimirkos Nialas priėmė tai, kas vyko, pasyviai, su begaliniu dėkingumu. Bet paskui jis suvokė, kad visi šie pojūčiai ateina ne iš išorės. Tai tebuvo tik atspindžiai to, kas iš tiesų dėjosi jo viduje - tarytum saulės patekėjimas iš už jo vidinės esybės horizonto. O paskui, vos kelioms sekundėms, Nialą užplūdo nesulaikomos pirmapradės galios pojūtis - milžiniškos galios, kylančios iš jo paties sąmonės gelmių. Galios pojūtį lydėjo netikėtas suvokimas, ūmai sukėlęs jam norą garsiai nusikvatoti. Baltasis bokštas, Stygmasteris, senolis, netgi vorai - visa tai buvo tik grandiozinis pokštas. Ir jis, Nialas, taip pat buvo pokštas, nes jis - tik apsišaukėlis, fantomas, absurdas; iš tiesų joks Nialas, pasirodo, neegzistuoja.
Paskui šviesa priblėso, galios pojūtis ėmė nykti, kol virto paprasčiausiu malonumu; sakytum, kažkokia milžiniška banga išnešė jį į krantą, švelniai paguldė ir atsitraukė. Tačiau patirtis liko. Dabar Nialas žinojo, kad toji stebuklingoji galia atėjo iš jo paties vidaus.
Tarpinės, prigludusios prie galvos odos, jau nebebadė adatėlėmis. Pats kambarys atrodė pasikeitęs. Nialas žvelgė į jį taip, tarsi pats būtų viską čia sukūręs. Aplinkui nebuvo nė vieno keisto ar nepažįstamo daikto.
Kelias minutes vaikinas gulėjo visiškai nejudėdamas, įsiklausydamas į tolstantį garsą, kuris išnešė jį už jo paties ribų. Paskui giliai atsiduso, nusiėmė prietaisą nuo galvos ir padėjo atgal ant stalelio. Jautėsi suglebęs ir pavargęs, bet visiškai blaivaus proto.
Senolio kambaryje nebebuvo, tačiau balsas, sklindantis iš paties Nialo krūtinės, tarė:
- Dabar tu supranti.
Nebuvo prasmės atsiliepti. Nialas pirmąsyk aiškiai suvokė, kad girdi balsą mašinos, užprogramuotos atsakinėti į jo klausimus. Jis ir anksčiau tai žinojo, tačiau mašina elgėsi ir kalbėjo kaip žmogus, ir proto gilumoje jis atsisakė pripažinti, kad vis tik tai mašina. O dabar pripažino.
Kilo noras vėl atsigulti ir apmąstyti visa tai, ką prieš kelias akimirkas sužinojo.

Visa ko esmė - galia.
Atrodytų, paprasta ir akivaizdu; tačiau Nialas niekaip negalėjo įveikti sutrikimo. Galios šaltinis slypėjo jo viduje. Jis naudojosi ta galia kas kartą, kai panorėdavo kilstelėti ranką ar užmerkti akis. Tačiau ta pati galia buvo pajėgi pakeisti Visatą.
Kodėl žmonės taip mažai žino apie savo vidinę galią? Kodėl beveik nesinaudoja ja? Dabar atsakymas buvo visiškai aiškus. Todėl, kad norėdamas pasinaudoti savo vidine galia žmogus iš pradžių turi ją sutelkti. O tam jis privalo nusileisti į savo sąmonės gelmę ir sutraukti protą į vieną tašką. Tačiau taip pat prasideda ir panirimas į miegą - atsiriboji nuo fizinio pasaulio ir grimzti į savo sąmonės gelmę. Taigi žmogus retai kada suvokia savo galią, nes paprastai užmiega nespėjęs jos pasiekti...
Nialas suraukė kaktą, viena įtempta pastanga sutelkdamas visą savo energiją. Ir iškart patyrė žaibišką galios pliūpsnį. Palyginti su ta intensyvia jėga, kurią jis juto prieš kelias minutes, tai tebuvo blankus, nežymus atspindys. Bet tai neturėjo reikšmės. Svarbiausia, kad vidinę galią, kad ir nežymią jos dalelę, pasirodo, įmanoma iškviesti valios aktu.
Dabar Nialas suprato, kodėl vorų išsivystymo lygis taip niekada ir neperžengė tam tikros ribos. Per milijonus savo evoliucijos metų jie išliko pasyvūs. Ir tai leido vorams suvokti reikšmingą paslaptį - paslaptį, neįmintą žmogaus: kad valios galia yra fizinė jėga. Žmogus nesugebėjo to suvokti, nes buvo pernelyg užsiėmęs savo smegenų bei raumenų lavinimu; o juk smegenys ir raumenys tėra tik valios instrumentai. Voras, valios jėga įviliojęs musę į tinklą, suprato, kad gali naudotis ta jėga be jokių fizinių tarpininkų. Todėl išaugę iki milžiniško dydžio, vorai išsiugdė ir milžinišką valią.
Tačiau net ir šis žingsnis buvo klaidingas. Vorai mokėsi naudotis savo valia taip, kaip žmonės mokėsi naudotis savo raumenimis; jie vertė tikrovę paklusti jų norams. Jie kreipė tą valią išorėn, į kitus padarus. Tačiau kadangi vorai taip niekada ir neišmoko naudotis smegenimis, jie nepaklausė savęs, iš kur semiasi galios jų valia. Jiems taip pat liko nežinomas tos gaivalingosios galios šaltinis, slypintis kiekviename individe. Štai kodėl žmonės buvo pranašesni už vorus. Štai kodėl vorai žinojo, kad žmonės pranašesni už juos. Štai kodėl Vorų Valdovas taip bijojo žmonių.
Nialas nužingsniavo prie skaidrios šiaurinės bokšto sienos. Prospektas, nutrūkęs ties veja priešais bokštą, už bokšto tęsėsi tolyn dar gerą pusmylį. Ten tarp apgriuvusių pastatų žvilgėjo upė. Kadangi prospektas ties upe nesibaigė, ėjo toliau, savaime piršosi išvada, kad toje vietoje turėtų būti tiltas. Nialas garsiai paklausė:
- Ar turi miesto planą?
Kambaryje akimirksniu stojo tamsa, nes bokšto sienos, praradusios skaidrumą, tapo matinės. Ant sienos priešais vaikiną tarsi apšviestas galingo šviesos pluošto išryškėjo milžiniškas žemėlapis; visos detalės buvo atvaizduotos perspektyvoje, tarsi kampu nufotografuotos iš viršaus. Dabar Nialas aiškiai pamatė, kad vorų miestas užėmė beveik taisyklingo skritulio formos plotą; pagrindinis prospektas kirto jį iš šiaurės į pietus, upė - iš rytų į vakarus. Moterų kvartalas buvo įkurtas pietvakarinėje miesto dalyje, o jį skirianti centrinė siena tęsėsi toli už pietinių miesto ribų.
Didžiausias rajonas buvo pusrutulis į šiaurę nuo upės. Jis buvo pažymėtas užrašu "Vergų rajonas", o trumpi brūkšneliai reiškė, kad dauguma pastatų visiškai suirę. Kaip ir pietinėje miesto dalyje, ten taip pat buvo didelė centrinė aikštė, o vidury jos - pastatas su kupolu, apsuptas vejos.
- Kas tai? - paklausė Nialas.
- Kadaise tai buvo miesto administracijos centras - rotušė. Dabar ten įkurtas šilko fabrikas.
- Ten audžiamas šilkas vorų balionams?
- Balionams ir visoms kitoms reikmėms.
- Ar balionus taip pat ten siuva?
- Ne. Šilkas gabenamas į vabalų bombardyrų miestą, esantį už penkių mylių nuo čia.
- Kodėl tenai?
- Todėl, kad vorų tarnams trūksta sumanumo tokiam darbui. Balionų gamyba reikalauja ypatingo meistriškumo. Vabalų tarnai yra protingesni ir labiau įgudę.
- Jei vorai taip bijo protingų žmonių, kodėl leidžia vabalams laikyti protingus tarnus?
- O kaip jie gali neleisti? Vabalai bombardyrai atsparūs vorų nuodams, o įniršę gali būti pavojingi.
- Bet kam vabalams protingi tarnai?
- Todėl, kad jie, kitaip negu vorai, žavisi žmonijos pasiekimais. O labiausiai žmonijos sugebėjimu griauti. Supranti, tai įgimtas potraukis, paveldėtas iš senų laikų. Vabalai bombardyrai visuomet gindavosi nuo priešų sprogimais - taigi jiems nėra nieko nuostabesnio už sprogimus. Pagrindinė jų tarnų pareiga - nuolat rengti grandiozinius sprogimus. O tokiam darbui reikia turėti nemenką protą.
- Tikriausiai vorai nėra tuo labai patenkinti?
- Anksčiau nebuvo, bet paskui vorai ir vabalai sudarė taikos sutartį. Abi pusės susitarė keistis vergais. Protingi vabalų tarnai vyrai keičiami į dailias moteris iš vorų miesto.
- Argi vabalų tarnai neprieštarauja, kad jų vyrai parduodami į vergiją vorams? - nustebo Nialas.
- Ne. Jie džiaugiasi, kad gauna gražių moterų. Be to, vabalų tarnai netgi pavydi tiems, kuriuos išsiunčia pas vorus - juk juos naudoja giminės pratęsimui.
Nialas ilgai tyrinėjo miesto planą.
- Kur man būtų saugiausia pasislėpti?
- Bet kur vergų rajone. Ten tavęs niekas nieko neklausinės.
- Argi ten nėra vorų?
- Daugybė. Bet jiems visi žmonės panašūs kaip du vandens lašai. Tau reikės tik neužmiršti protingo atsargumo.
Ūmai Nialą persmelkė paniška baimė. Čia, bokšte, buvo jauku ir saugu. Ten, lauke, tykojo begalė nežinomų pavojų. Akimirką jis tarsi bejėgis kūdikis troško vien tik ramybės ir saugumo. Net žinios, įgytos per praėjusias dvi dienas, net vidinis nušvitimas staiga neteko reikšmės. Padėtis atrodė beviltiška.
O Stygmasteris tarsi nė nepastebėjo Nialo pergyvenimų. Balsas lyg niekur nieko kalbėjo toliau:
- Patarčiau prieš išvykstant gerai įsidėmėti miesto planą.
- Tai ilgai užtruks, - atsakė vaikinas, stengdamasis kalbėti tvirtu balsu.
- Ne taip ilgai, kaip atrodo. Žvilgtelėk į spintelę šalia Stygmasterio.
Nialas pravėrė pilkos metalinės spintelės dureles ir išvydo savo paties veidą. Spintelės viduje kabėjo veidrodis. Žvelgdamas į savo paties akis, Nialas matė jose gailestį sau ir neryžtingumą.
Virš veidrodžio ant mažyčio auksinio kabliuko kabėjo plona metalinė grandinėlė, o ant jos - mažas apvalus diskas, šiek tiek daugiau nei colio skersmens.
Balsas paliepė:
- Paimk jį ir pasikabink ant kaklo. Tai minčių veidrodis.
Nialas nusikabino paslaptingąjį daiktą nuo kabliuko ir įdėmiai apžiūrėjo. Diskas buvo šiek tiek išgaubtas, rudai auksinės spalvos. Geriau įsižiūrėjęs vaikinas įsitikino, kad medalionas nėra visiškai apvalus, forma labiau primena rombą suapvalintomis kraštinėmis. Ir paviršius, kaip veidrodžiui, pernelyg blankus; Nialo veidas, auksinis ir iškraipytas, žvelgė tarsi pro rūko debesį.
Vaikinas pasikabino medalioną ant kaklo, tačiau balsas tarė:
- Neteisingai, reikia kita puse.
Nialas apsuko medalioną, ir išgaubtas paviršius kaip tik tilpo į duobutę krūtinėje, šiek tiek aukščiau saulės rezginio. Tik staiga širdis akimirkai apmirė, tarsi kieno prievarta sustabdyta: stulbinantis, žodžiais nenusakomas pojūtis. Jis vėl sutiko savo akis spintelės veidrodyje: nė ženklo neryžtingumo.
O balsas paaiškino:
- Minčių veidrodį ištobulino viena senovės civilizacija, actekai. Jų šamanai naudodavosi šiuo daiktu meditacijų metu, ruošdamiesi aukoti žmones. Veidrodžio paslaptį pakartotinai atskleidė paranormalių reiškinių tyrinėtojai dvidešimtojo amžiaus pabaigoje. Toks medalionas sugeba koordinuoti mentalines smegenų, širdies ir saulės rezginio vibracijas. Dabar pamėgink įsiminti miesto planą.
Nialas įsmeigė akis į žemėlapį. Neįtikėtina, tačiau jis be jokių protinių pastangų galėjo aprėpti iškart visą planą. Tikriausiai veidrodėlis ant krūtinės sustiprino ir išplėtė susikaupimo galią. Dar prieš penkias minutes žemėlapis atrodė toks painus ir sudėtingas; dabar vaikino protas godžiai traukė jį į save - taip, kaip skrandis maistą. Nepraėjus nė minutei, jis žinojo miesto planą mintinai.
- Kas yra tvirtovė? - paklausė Nialas.
- Anksčiau ten buvo kareivinės - vieta, kur gyveno miestą saugoję kareiviai.
- O kas yra arsenalas?
- Vieta, kur laikomi ginklai.
Vaikinas parodė į žemėlapi.
- Ar tiltas saugomas?
- Taip. Praėjusią savaitę ten pagavo vieną iš prižiūrėtojų - ji norėjo prasmukti į lopšelį pas savo kūdikį. Dabar abu tilto galus saugo vilkiniai vorai.
- Kas nutiko prižiūrėtojai?
- Vorai nuteisė myriop ir viešai suėdė.
- Ar įmanoma perkirsti upę kurioje nors kitoje vietoje?
- Tinkamesnės vietos už tiltą nerasi. Čia upė sekliausia.
- Kada būtų geriausia bandyti laimę?
- Auštant, kai keičiasi sargyba.
Nialas vėl įsižiūrėjo į miesto planą. Aišku, neverta nė tikėtis pasiekti tiltą pagrindiniu prospektu - tai būtų tolygu savižudybei. Bet plane kas pusė mylios išilgai krantinės pažymėti laipteliai. Jei pavyktų nusileisti prie upės šalia sienos, skiriančios miestą, būtų įmanoma nueiti iki tilto pakrante.
- Kur vergų rajone galėčiau pasislėpti? - paklausė Nialas.
- Dauguma pastatų jau nebeturi viršutinių aukštų. Paprastai vorai nerezga ten voratinklių. Viename iš tokių namų tau ir bus saugiausia.
Staiga smilkinius pervėrė skausmas. Nialas pasitrynė kaktą bei skruostikaulius, ir skausmas nuslūgo.
- Skausmą sukėlė veidrodėlis. Tu dar neįpratęs prie jo, todėl kai tik atpalaiduosi dėmesį, ims skaudėti galvą. Tokiu atveju reikia apsukti medalioną kita puse, - paaiškino Stygo balsas.
Nialas apsuko veidrodėlį išgaubta puse nuo savęs. Vos tik taip padarė, įtampą kaip ranka nuėmė. Užtat jis pasijuto be galo pavargęs. Smilkiniuose pašėlusiai tvinkčiojo kraujas. Vaikinas išsitiesė ant minkštasuolio ir užsimerkė, apimtas snaudulio.
Tačiau balsas tarė:
- Nepatarčiau dabar užmigti. Vorų Valdovas ką tik nusiuntė tarną pas Kazaką, liepdamas tučtuojau atvesti tave. Kai Kazakas prisipažins, kad tu pabėgai, visi vorai mieste puls tavęs ieškoti.
Nialas atsisėdo; snaudulio kaip nebūta. Ir vėl į kraują plūstelėjo baimė. Ne taip lengva buvo ją užgniaužti. Suvaldęs balsą, kad nedrebėtų, vaikinas paklausė:
- Kas laukia Kazako?
- Nieko. Vorų Valdovas - realistas. Bet tau metas išeiti.
- Einu. - Dar viena valios pastanga galutinai numalšino baimę ir sutvirtino ryžtą. - Ar galėsiu kaip nors palaikyti ryšį su tavimi?
- Taip. Per sustumiamąjį strypą. Tai antena, skirta priimti mentalines Stygmasterio vibracijas. Bet naudokis ja kuo rečiau. Dauguma vorų sugeba pagauti šios antenos energetinius impulsus. Todėl paleisdamas ją į darbą, kas kartą rizikuosi būti aptiktas.
Staiga šalia baltojo stulpo išdygo senolis.
- Patarčiau užkąsti prieš išeinant. Tavęs laukia ilga naktis.
- Neįstengsiu nė kąsnio nuryti, - prisipažino Nialas, ūmai praradęs apetitą.
- Tada pasiimk maisto su savimi. Taip pat tau reikia persirengti vergo drabužiais. Eime. Negalime gaišti nė minutės.
Nialas žengė į baltąjį stulpą ir pajuto, kad leidžiasi - sklendžia žemyn lyg pūkas. Tačiau šįsyk tas jausmas nebuvo malonus, tik dar labiau pabrėžė nervinę įtampą.
Jie atsidūrė patalpoje su baltomis apvaliomis sienomis. Ant vienos iš kėdžių - tos pačios, kurią Nialas palaikė dumbliais apžėlusiu akmeniu jūros pakrantėje - gulėjo sustumiamasis vamzdelis bei šiurkštus pilkas vergo palaidinis. Vaikinas užsivilko jį ant savo drabužių ir suraukė nosį: apdaras trenkė įsisenėjusiu prakaitu.
Kitaip nei tarnų drabužiuose, vergo palaidinyje buvo dvi plačios kišenės. Jose kažkas gulėjo. Nialas patikrino; vienoje rado medinę dėžutę, o kitoje - lengvą pilką vamzdelį, gal šešių colių ilgio ir colio skersmens. Dėželėje po vatos sluoksniu buvo mažytės rudos tabletės. Senolis paaiškino:
- Tai maistinės tabletės, žmonių sukurtos ilgoms kelionėms per kosmosą.
- O kas čia?
- Lengvas kostiumas, taip pat pagamintas specialiai kosminėms kelionėms. Paliesk diską gale.
Nialas spūstelėjo nykščiu skrituliuką vamzdelio gale; vamzdelis iškart dvigubai pailgėjo, o paskui greitai išsivyniojo. Vaikinas išvydo platų metalinio pilkumo kostiumą, į kurį lengvai galėjo tilpti du tokie kaip jis.
- Kam jis man? - dvejodamas paklausė Nialas.
- Paimk. Paskui dėkosi, kad įkalbėjau. Paspausk diską, ir kostiumas vėl susivynios.
Nialas smalsiai stebėjo, kaip platusis apdaras vėl virto mažu plonu vamzdeliu; labiausiai stebino tai, kad jis susivyniojo be menkiausio šiugždesio.
- O dabar eik, antraip visi pasiruošimai nueis šuniui ant uodegos.
Taip taręs, senolis išnyko. Toks skubotas atsisveikinimas šiek tiek nuvylė Nialą, bet davė aiškiai suprasti, kad laiko jam liko visai nebedaug.
Paėmęs nuo kėdės savo metalinį strypą, vaikinas iškart pajuto dilgčiojimą pirštų galuose. Jis ištiesė ranką ir palietė sieną strypo galu. Kojos staiga ėmė linkti per kelius, galva apsisuko. Žingsnis į priekį, ir Nialas vėl pasijuto krentąs į vandens verpetą. Jį supykino, bet po akimirkos šleikštulys išnyko, akyse prašviesėjo. Nialas stovėjo ant žolės priešais bokštą.

Šaltas vėjas, tvokstelėjęs į veidą, grąžino Nialą tikrovėn. Aplinkui buvo tamsu nors į akį durk. Po minutėlės iš už skubančių juodų debesų šmėkštelėjo mėnulis: vaikinas vos spėjo apsižvalgyti. Žolė po kojomis buvo šlapia ir slidi; matyt, ką tik gausiai palijo. Nialas atsargiai nužingsniavo per veją. Bijodamas paslysti ir nukristi, jis rėmėsi į žemę bukuoju strypo galu. Netrukus pajuto po kojomis gatvės grindinį. Debesys vėl prasiskyrė, ir pasirodęs mėnulis apšvietė prospektą, einantį šiaurėn link tilto. Vaikinas pasuko kairėn ir patraukė link moterų kvartalo.
Kol žingsniavo per aikštę, pūtė toks smarkus vėjas, kad teko eiti vos ne dvilinkai susilenkus. Užtat gatvėje, suspaustoje tarp aukštų pastatų, vėjas negalėjo taip įsisiautėti. Nialas prisiminė miesto planą: šis kvartalas buvo neapgyvendintas, lyg ir kokia niekieno žemė tarp pietinės miesto dalies bei vergų rajono. Glausdamasis nuo vėjo, jis stabtelėjo kažkokio namo prieangyje ir ėmė laukti, kol vėl pasirodys mėnulis. Nuo šalčio dantys barškėjo. O kai pagaliau vienas per kitą lekiantys debesys vėl trumpam atidengė dangaus šviesulį, Nialo širdis susigniaužė iš siaubo. Baltasis bokštas švytėjo mėnesienoje, tarsi skleisdamas šviesą iš vidaus. O aplink jo papėdę, aiškiai matomos baltų sienų fone, krutėjo juodos figūros. Iš pradžių vaikinas dar bandė įtikinti save, kad tai tik debesų šešėliai; bet kai mėnulis ryškiau suspindo pro plačią properšą tarp debesų, neliko jokių abejonių: ten gyvi padarai. Šviesai vėl blėstant, Nialui pasirodė, kad šešėliai pasuko skersai veją link jo.
Pirmoji mintis buvo bėgti, bet vaikinas ją iškart atmetė. Tai būtų klaida. Nialui ir taip teko sutelkti visą savitvardą, kad nepasiduotų panikai; jeigu jis dabar pultų bėgti, baimė jį užvaldytų. Tada Nialas pagalvojo, ar nevertėtų pasislėpti artimiausiame pastate. Ne, taip pat netinka; anksčiau ar vėliau vorai apieškos kiekvieną pastatą mieste. Vorams netrūksta nei kantrybės, nei kruopštumo. Tad bet kokia slėptuvė netruks virsti kalėjimu. Turbūt teisingiausias sprendimas - eiti toliau ir tikėtis, kad tamsa bei vėtra sulaikys persekiotojus.
Bėglys patraukė į vakarus, link moterų kvartalo, tačiau kiekvienoje sankryžoje pasukdavo šiaurėn ir taip pamažu artėjo prie upės. Siaurose gatvėse, žmogaus rankų sukurtuose tarpekliuose, buvo taip tamsu, kad Nialas ėjo atsargiais žingsniukais lyg neregys, strypu baksnodamas kelią priešais save, laisvąja ranka grabinėdamas tvoreles ar namų sienas. Šaligatviai buvo suskeldėję, duobėti. Ties vienos gatvės kampu - jis spėjo, kad ten buvo kampas, nes vėjas atūžė vienu metu iš dviejų pusių - Nialas užkliuvo už šaligatvio pakraščio ir drebėsi į nutekamąjį griovį. Strypas išlėkė jam iš rankų. Vaikinas puolė keturpėsčias grabalioti aplinkui, iš paskutiniųjų stengdamasis suvaldyti paniką.
Mintis, kad jis pametė strypą, pripildė širdį nevilties. Bet paskui Nialas prisiminė minčių veidrodį. Kyštelėjęs ranką po marškiniais, jis apsuko medalioną gaubtąja puse į krūtinę, atsisėdo ir susikaupė. Aklinoje tamsoje kaukė, riaumojo vėjas. Viršugalvį pervėrė trumpas skausmo dūris, o paskui kūnas prisipildė jėgos ir ryžto. Nialas atsistojo, ištiesė rankas per pėdą nuo žemės ir palengva patraukė pirmyn. Vos juntamas dilgčiojimas dešiniosios rankos pirštuose nuvedė jį tiesiai prie ieškomo daikto: nuraminęs sąmonę, jis nesunkiai sugavo strypo siunčiamus signalus. Po minutėlės vaikinas rado savo brangenybę nutekamajame griovyje. Tada vėl nusuko veidrodėlį nuo krūtinės; tokia stipri koncentracija reikalavo iš jo daug energijos.
Kai mėnuo vėl išlindo iš už debesų, Nialas pamatė, kad vėl išėjo į platųjį prospektą. Prisiminė miesto planą - upė turėtų būti už dviejų kvartalų į šiaurę. Jis stabtelėjo namo tarpduryje ir nužvelgė prospektą priešakyje: judančių šešėlių nematyti. Virš galvos vėjyje siūbavo didžiulis voratinklis; bet pats voras tokiu oru tikriausiai tupi susigūžęs kokioje nors belangėje skylėje. Nialas nuskubėjo prospektu tolyn; akys jau priprato prie tamsos, ir jis galėjo žingsniuoti drąsiau. Žvarbus vėjas stingdė veidą ir plikas rankas. Bet šaltis buvo jam parankus: vorai nemėgo šalčio net labiau negu žmonės.
Kai iki upės liko dar vienas, paskutinis, kvartalas, Nialas stabtelėjo ties gatvės kampu atsipūsti. Didžiulis juodas debesis paslėpė mėnulį; vaikinas apskaičiavo, kad praeis ne mažiau kaip dešimt minučių, kol jis praslinks pro šalį. Jis nenorėjo leistis į krantinę visiškoje tamsoje; jei vorai saugo tiltą, kur garantija, kad jie nepatruliuoja palei upę?
Nialas atsisėdo ant šaligatvio, nugara atsišliejęs į rūsį supančius turėklus. Kažkas už nugaros girgžtelėjo; pasirodo, jis atsirėmė į vartelius. Kilo pagunda pasislėpti nuo vėjo, kad ir kelioms minutėms. Vaikinas stumtelėjo vartelius, ir tie atsivėrė, bjauriai girgždėdami surūdijusiais vyriais. Nusileidęs ant kelių, Nialas užčiuopė nudilusius akmeninius laiptelius, dar slidžius po lietaus. Tada ėmė atsargiai lipti žemyn, kol atsidūrė žemiau gatvės lygio. Čia tvyrojo nemalonus pūvančių augalų dvokas, tačiau bent jau neužpūtė vėjas. Šaltis nebesvilino veido ir rankų, todėl susidarė įspūdis, kad čia iš tiesų šilčiau. Vaikinas sėdėjo, apsikabinęs rankomis kelius, virpėdamas visu kūnu ir spėliojo, kodėl pūvančių augalų tvaikas vis stiprėja.
Kažkas lengvai palytėjo jo ranką; Nialas krūptelėjo. Jis iš pradžių pamanė, kad tai voras ruošiasi suleisti iltis į jo nuogą kūną, todėl liko sėdėti nejudėdamas. Kažkas slystelėjo vaikino ranka iki peties ir tuo pat metu apsivijo apie kairiąją blauzdą. Nialas pašoko. Šaltas minkštas čiuptuvas sugniaužė jo koją per kulkšnį, o puvėsių smarvė ūmai taip sustiprėjo, kad Nialą ėmė pykinti. Jis vienu truktelėjimu išlaisvino koją, bet pajuto tokį pat minkštą šaltą čiuptuvą ant peties. Vaikinas pabandė atšokti į šalį, tačiau čiuptuvas apsivijo apie ranką virš alkūnės ir ėmė traukti jį link tvorelės.
Nepaisant baimės ir šleikštulio, nuo širdies tarsi akmuo nusirito: užpuolikas buvo ne voras. Šalti drėgni čiuptuvai judėjo lėtai, bet ryžtingai. Štai dar vienas prasispraudė tarp vaikino kojų ir apsisuko apie dešinįjį kelį. Nialas pasilenkęs apčiuopė kažką šaltą, minkštą ir slidų; jis sugniaužė ranką, ir tarsi kokios gleivės ištryško pro pirštus. Tai galėjo būti koks nors šaltakraujis kirminas.
Kitas kirmėliškas čiuptuvas pamėgino ištraukti Nialui iš rankos metalinį strypą. Nialas tvirčiau sugniaužė ginklą ir dūrė juo tarp turėklų. Strypo smaigalys įsirėžė į kažką minkštą. Vaikinas badė strypu iš visų jėgų, kas kartą pataikydamas kur reikia. Tačiau čiuptuvai nepaliovė šliaužioję po jo kūną - lėtai, bet užtikrintai.
Kai drėgna atauga slystelėjo veidu, Nialo pasišlykštėjimas virto šaltu įniršiu; jis sugniaužė strypo bukąjį galą ir dūrė tarp turėklų per visą ištiestos rankos ilgį. Įtūžis sukrėtė smegenis lyg psichinis smūgis, ir vaikinas pajuto, kaip slaptoji jo galia plūstelėjo rankos raumenimis tiesiai į strypą. Sukandęs dantis, jis dar kartą spūstelėjo strypą ir vėl pajuto, kaip įtampa perbėgo ranka į ginklą. Ūmai čiuptuvai atsigniaužė. Nialas susverdėjęs atsitrenkė į sieną, paskui keturiomis užsirepečkojo laipteliais aukštyn ir išpuolė į gatvę. Kosėdamas ir žiaukčiodamas svirduliavo per kelią, kol atgavo pusiausvyrą, o tada pasileido tekinas. Šaltas vėjas dabar atrodė malonesnis už glamonę.
Tačiau nenubėgęs nė dešimties žingsnių, Nialas atgavo savitvardą ir skubiai nėrė į artimiausią laiptinę. Ten pastovėjo, užmerkęs akis, pakaušiu įsirėmęs į sieną, kol širdies plakimas grįžo į normalų ritmą. Tose vietose, kur čiuptuvai lietė odą, smarkiai peršėjo. Nieko kito taip netrokšdamas, kaip tik susikaupti ir susitvardyti, Nialas galiausiai vėl atsuko minčių veidrodį į save. Viršugalvį nutvilkė toks skausmas, kad iš pradžių vaikiną net supykino; bet skausmas iškart nuslūgo ir vėl grįžo džiuginantis pasitikėjimas savimi - kūnas ir sąmonė vėl klausė jo valios.
Jei vorai traukia link upės, reikia skubėti, tarė sau Nialas. Jis atsargiai prisiartino prie krantinės ir palaukė, kol debesys prasisklaidys. Galų gale pasirodęs mėnulis apšvietė aukštą tilto arką - Nialo nuostabai, ji buvo jau visai netoli - ir tuščią prospektą, vedantį link tilto. Vaikinas lukterėjo, kol mėnulis vėl pasislėpė už debesų, tada perbėgo kelią. Palei krantinę ėjo žema akmeninė sienelė, gal kokių keturių pėdų aukščio. Nialas apgraibomis nuslinko palei ją, kol pasiekė tuščią tarpą. Pabaksnojęs strypu kaip neregys lazdele aptiko nuolydį su žemyn vedančiais laipteliais. Jis pratupėjo susigūžęs už sienelės, kol vėl prasismelkusi pro debesis mėnesiena apšvietė akmenines pakopas - dėkui Dievui, jų niekas nesaugojo. Tada skubiai nusileido prie vandens, kur pačia pakrante ėjo siauras takelis. O skubėti iš tiesų reikėjo: jei tiltas saugomas, netikėta prošvaistė danguje galėjo akimirksniu išduoti jį sargybiniams. Nialas skuodė takeliu, kol properšoje tarp debesų pasirodė mėnulis, tada sustojo ir visu kūnu prisispaudė prie krantinės sienos; vos tik grįžo tamsa, nubėgo toliau. Šitaip pakaitomis bėgdamas ir slėpdamasis, Nialas pasiekė tiltą daugiau nei per pusvalandį. Kai iki tilto liko paskutinieji penkiasdešimt jardų, vaikinas užsiglaudė už sienos iškyšulio ir palaukęs ilgesnio šviesos intervalo įsižiūrėjo į akmeninę arką virš upės. Sargybinių vorų niekur nesimatė. Tačiau abiejuose tilto galuose stūksojo stačiakampės būdos - tikriausiai jose ir lindėjo sargai. Vaikinas jau ketino išeiti iš savo slėptuvės, bet paklusęs giliai vidinei nuojautai liko vietoje. Po ilgo tamsos intervalo mėnesiena užliejo upę ir apšvietė artesniąją būdą; ten buvo kvadratinis langelis, žvelgiantis tiesiai jo pusėn. Nialui bežiūrint, už lango kažkas sujudėjo. O po akimirkos ir vėl įsiviešpatavo ramybė. Tačiau vaikinas jau žinojo, ką norėjo sužinoti: sargybiniai vorai puikiai matė viską aplinkui - ir upę, ir prospektą, vedantį link Baltojo bokšto.
Vėjas nuo upės buvo toks šaltas, kad Nialas jau nebejautė nei rankų, nei kojų. Atrodė, dar kiek, ir jis sustirs į ragą, nebegalės nė pajudėti. Todėl kai tik mėnulį užtraukė tamsesnis debesis, vaikinas susigūžęs nubėgo iki pat tilto. Ten, juodame tilto šešėlyje, jis pagaliau galėjo atsisėsti, nugara įsispraudęs į negilią nišą - vis šiokia tokia užuovėja, - prisitraukęs kelius prie krūtinės, kad būtų šilčiau.
Strypas dabar jau buvo nebereikalingas. Nialas sustūmė jį ir paslėpė savo pilko apdaro kišenėje. Ir netikėtai užčiuopė ten vamzdelį - platųjį metalinį drabužį. Vaikinas su dėkingumu prisiminė Stygmasterį. Galgi keistasis apdaras bent truputį padės apsisaugoti nuo vėjo? Nialas atsargiai ištraukė vamzdelį iš kišenės ir pirštu spūstelėjo skrituliuką jo gale. Apdaras akimirksniu išsivyniojo, o staigus vėjo gūsis pabandė išplėšti jį vaikinui iš rankos; metalizuotas kostiumas suplevėsavo vėjyje, garsiai pokšėdamas. Nialas krito ant jo visu kūnu ir prispaudė po savimi. Paskui gal dešimt minučių kuitėsi tamsoje, priplojęs apdarą prie žemės ir prilaikydamas jį sustirusiomis kojomis, kol neklusnūs sugrubę nuo šalčio pirštai bandė jį ištiesinti. Galų gale aptiko užtrauktuką. Laimei, Nialas jau žinojo užtrauktuko paskirtį: jam miegant, prietaisas su baldakimu prikimšo jam į atmintį visokiausių naudingų žinių. Vaikinas prasegė užtrauktuką iki liemens ir skubiai sukišo kojas į kelnių klešnes. Paskui sugrūdo rankas į rankoves ir užsitraukė užtrauktuką iki pat smakro. Efektas buvo tiesiog stulbinantis. Nors vėjo spaudžiama medžiaga glaudžiai apgulė pliką odą, Nialas visiškai nejautė šalčio. Sakytum, būtų įsisupęs į storus kailinius. Dabar nepridengtos liko tik pėdos, rankų plaštakos ir galva. Pėdas ir plaštakas vaikinas paslėpė, įtraukęs atgal į kelnių klešnes ir rankoves - buvo pakankamai ilgos. O apčiupinėjęs sustorėjimą už apykaklės aptiko kietai susuktą gobtuvą. Kai negrabūs pirštai pagaliau išvyniojo jį, paaiškėjo, kad gobtuvas visiškai uždengia galvą, be to, turi raištelius, kuriais galima jį taip suveržti, kad neuždengtos liktų tik akys ir nosis. Ir tai dar ne viskas. Tokie pat sustorėjimai buvo ir ties riešais bei kulkšnimis. Tačiau Nialas nutarė tolesnį tyrinėjimą atidėti iki aušros. Paprasčiau buvo rankovių galus sugniaužti kumščiuose, o kelnių galus priminti kojomis.
Nialas vėl nusuko medalioną nuo krūtinės, ir tą pačią akimirką jį staiga užliejo visiško išsekimo banga, kuri palaipsniui perėjo į malonų nuovargį; kūnas iškart atsipalaidavo, tarsi susuptas į pūkinę antklodę. Net šaltis nuo mūro sienos neprasiskverbė pro besvorę plonytę medžiagą. Ant kombinezono vos girdimai tekštelėjo keli vandens lašai - lyja, susiprotėjo Nialas. Vėl pasirodęs mėnulis apšvietė tamsų, nejudrų upės paviršių, pašiauštą lietaus. Tačiau tai buvo paskutinis jo matytas vaizdas. Po sekundės apsunkę vokai savaime susimerkė ir maloni šiluma susiliejo su tamsa, ištirpdama joje.
Kai Nialas pabudo, dangus virš rytinės upės pusės jau šviesėjo. Kaklas buvo tarsi sumedėjęs - pabandyk kelias valandas prasėdėti vienoje padėtyje, skruostu prisispaudęs prie sienos. Dar gerai, kad niša negili, ir galva nenusviro į šoną. Nepaisant nepatogios pozos, vaikinas jautėsi gerai pailsėjęs. Tik dešinioji koja buvo nutirpusi ir odą tebeperšėjo tose vietose, kur bandė prisisiurbti anie šlykštūs čiuptuvai.
O štai pilvas net urzgė iš alkio. Nialas pasigailėjo, kad prieš išeidamas nepavalgė. Ir tada prisiminė rudąsias tabletes. Prasisegęs kombinezoną - šaltas vėjas iškart persmelkė kūną, tarsi to ir telaukęs - išsiėmė iš kišenės dėžutę. Tabletytės buvo tokios mažutės, kad vaikinas jau galvojo įsimesti burnon visą saują. Pabandymui paėmęs vieną, pasidėjo ant liežuvio. Skani, kiek rūgštoka. Tabletė beveik iškart ištirpo, vos pačiulpus, paskleisdama burnoje malonią šilumą. Nurijus toji šiluma staiga suintensyvėjo ir nutekėjo rykle lyg skysta ugnis. Po kelių sekundžių ji pasiekė skrandį. Alkio kaip nebūta; Nialas jautėsi sotus lyg ką tik kaip reikiant papietavęs. Kaip gerai, apsidžiaugė jis, kad nepasidavė pagundai praryti iškart kelias tabletes; jei dabar suvalgytų dar bent vieną, skrandis nebepriimtų.
Ką gi, metas apsižvalgyti. Tik pirmiausia reikėtų nusirengti. Nialas nusivilko metalinį apdarą, virpėdamas nuo šalto priešaušrio vėjo, pučiančio nuo aukštupio. Tada patiesė kostiumą ant žemės, rūpestingai perlenkė išilgai ir spūstelėjo mygtuką; apdaras susivyniojo į kietą vamzdelį: lenk - neperlenksi. Vamzdelį Nialas paslėpė pilkojo palaidinio kišenėje.
Tada atsargiai, pirštų galais prisėlino prie vakarinio tilto galo ir žvilgtelėjo aukštyn. Iš čia matėsi sargo būdelė. Tačiau įžiūrėti, kas vyksta viduje, galėjai tik išlindęs iš po tilto. Išeiti į atvirą vietą vaikinas nedrįso: pernelyg pavojinga.
Šioje tilto pusėje buvo tik viena būdelė. Netikėtai Nialas pastebėjo šalimais laiptelius, vedančius aukštyn į gatvę. Jis ėmė atsargiai kopti aukštyn, vis stabčiodamas atsipūsti. Kai galva atsidūrė kiek aukščiau viršutiniosios pakopos, vaikinas jau galėjo matyti visą tiltą, nuo pradžios iki galo. Tiltas buvo baisiausiai suniokotas ir apleistas. Sarginėje, nedidelėje stačiakampėje būdoje be durų, stovėjo vienui vienas akmeninis suolas. Tikriausiai tais laikais, kai mieste gyveno žmonės, praeiviai čia slėpdavosi nuo staiga užklupusio lietaus. Būdelės kampe lyg koks virvėmis apraišiotas maišas nejudėdamas kėpsojo vilkinis voras - Nialas netgi ne iš karto jį pastebėjo. Neatplėšdamas žvilgsnio nuo grėsmingojo padaro, vaikinas iššaukė savyje gilios ramybės būseną: juk išduoti jį galėjo ne tiek kūno, kiek proto judesys. Pamėgdžiodamas vorą, Nialas taip pat apmirė vietoje, nekreipdamas dėmesio į šaltą vėją, žnaibantį rankas ir kojas.
Nepraėjus nė pusvalandžiui, iš už rytinio dangaus pakraščio kyštelėjo saulė. Ir kas galėtų prilygti išsiilgtos šilumos glamonėms? Nialas atsiduso iš širdies gelmių, patenkintas ir laimingas - kaip vis tik gera gyventi! Saldi palaima pripildė širdį. O paskui viduje tarytum kažkas susigniaužė, susitraukė į vieną tašką. Tuo pat metu palaimos jausmas staiga ėmė plėstis, lietis lauk. Nialas net užsimerkė, kad tas begalinis džiugesys nenuplautų jo paties lyg potvynio banga.
Po minutėlės pojūčio intensyvumas ėmė silpnėti, kol galiausiai paliko Nialą apgaubtą ypatingos vidinės ramybės. Nieko panašaus jis iki šiol nebuvo patyręs. Netikėtai vaikinas pagavo mentalines vibracijas, sklindančias iš būdelės tilto pradžioje. Vilkinio voro sąmonė buvo tokia pat rami ir nejudri, kaip žvakės liepsnelė tykią naktį. Žmogus, stypsodamas vėjo perpučiamoje būdoje, netvertų savame kailyje iš apmaudo ir nuobodulio. Voras tokį požiūrį palaikytų pamišimu. Štai ir šis rudis puikiai suvokė, kad reikia ramiai sau laukti kitos sargybinių pamainos, kad nekantrauti nėra prasmės. Pašildžius rytmečio saulei, padarą apėmė palaimingas snaudulys, bet tai nė kiek neprislopino galingame jo kūne slypinčio budrumo. Nialas savo nuostabai suvokė, kad nejaučia vorui nei priešiškumo, nei baimės, tik draugišką palankumą su ryškiu susižavėjimo atspalviu.
Saulės spinduliai maloniai gnaibė nuogus pečius bei kelius. Ir vėl neapsakoma palaima užliejo sąmonę ir nuplukdė į vidinės ramybės gelmes. O paskui staiga klausa tarytum paaštrėjo, ir jis išgirdo netoliese kažkokį mįslingą šnabždesį. Iš pradžių Nialas netgi sunerimo, bet po minutėlės suprato, iš kur sklinda šis neįprastas garsas: ogi iš didžiulės vešlios guobos, augančios upės pakrantėje už kokių penkiasdešimties žingsnių. Nialas net apstulbo, persmelktas netikėto suvokimo: pasirodo, toji guoba gyva! Gyva ne ta primityviąja prasme, kad kamienas leidžia atžalas, o lapai žaliuoja. Medis buvo gyva būtybė iš kūno ir kraujo. Medis mojavo šakomis-rankomis, sveikindamas saulę, ir džiaugėsi visai kaip žmogus. Tai jo lapeliai šiureno iš pasitenkinimo, gerdami į save auksinę šviesą, tarsi maži vaikai, klykaujantys iš širdyje netelpančio džiaugsmo.
Išgirdęs medžio "balsą", Nialas pradėjo suvokti ir kitą, gilesnį, sodresnį ritmą. Jis ne iš karto susiprotėjo, kad pastarasis pulsavimas sklinda iš žemės po kojomis. Iš pradžių teko dar giliau pasinerti į savąją vidinę ramybę. O jau tada vaikinas pajuto, kaip plačiais ratilais vilnija pro jį energijos bangos - tokie ratilai pasklinda vandenyje, įmetus akmenuką. Medis gaudė šią energiją ir savo ruožtu siuntė atsakymą. Ūmai Nialas suprato, kodėl miestą supa žalios kalvos ir miškeliai. Augalai šaknimis priiminėja energijos bangas, sklindančias žeme, ir atsakinėja savo pačių gyvybinės jėgos srautu. Štai todėl betono bei asfalto miestą supa gyvos energijos aura. Dabar aišku, kaip vilkinis voras gali valandų valandas kantriai laukti. Netiesa, kad vorai turi įgimtą kantrumo dovaną; tiesiog jie suvokia save, kaip dalį šio pulsuojančio gyvybės tinklo.
Nialą ypač pakerėjo pulso intensyvumas. Jis priminė ritmingus vėjo blaškomo lietaus šuorus. Kaip tada, kai jūroje kilo audra: lietaus uždanga čaižė laivą, atūždama galingais lyg sprogimai gūsiais; tačiau vėjas tai pataikydavo užpilti lietumi laivą, tai nepataikydavo, jei laivą staiga nunešdavo didesnė banga. O gyvybinės energijos pliūpsniai atrodė tikslingi, tarytum išstumti kažkokio galingo proto. Akimirką Nialas netgi pagalvojo, ar tik jų šaltinis nėra pats Vorų Valdovas.
Ūmai vaikinas pajuto, kad vilkinio voro sąmonės vibracijos pasikeitė. Tarsi busdamas iš gilaus miego, jis grįžo į įprastą proto būseną. Pasirodo, rudis sukruto, pajutęs ateinant pamainą. Įdomiausia, kad sargybinis tebelindėjo būdoje, taigi negalėjo matyti ateinančiojo. Niekur nesitraukdamas iš sarginės, padaras vis tik kažkokiu būdu sužinojo, kad prospektu nuo Baltojo bokšto pusės atžingsniuoja kitas vilkinis voras. Vėl atpalaidavęs dėmesį, Nialas suprato, iš kur tas rudžio įsitikinimas. Artėjantis voras sukėlė nežymius pašalinius "pliūpsnelius" bendrame energijos pulsavime, suardydamas jo natūralų ritmą.
Dabar negalima buvo gaišti nė akimirkos. Jau galutinai prašvito, ir bet koks delsimas galėjo baigtis liūdnai. Nialas tylutėliai nulipo laipteliais atgal ir smuko po tiltu. Vanduo prasidėjo maždaug keturiomis pėdomis žemiau tako, ant kurio jis praleido naktį. Į upę nuožulniai leidosi pilko dumblo krantas, gal šešių pėdų pločio. Nialas nusiavė sandalus - tuos pačius, kuriuos parsinešė iš Diros - ir susikišo į bedugnes savo darbinio palaidinio kišenes. Tada nusileido akmeniniu šlaitu ant kranto. Dumblas buvo kietas, Nialas nepaliko jame beveik jokių pėdsakų. Po kelių sekundžių jis jau brido į vandenį.
Upės dugnas buvo klampus ir nemaloniai slidus. Vaikinas, nepratęs braidyti po upes, net išsigando, kai kojos staiga ėmė grimzti į dumblą. Kas žingsnis koja klimpdavo beveik iki kelių. Kažkoks gyvas padarėlis šmurkštelėjo pro pirštus, ir Nialas vos susivaldė nešūktelėjęs iš išgąsčio. Jis sustojo, bandydamas nuraminti širdies plakimą. Ir staiga nustėro, tik dabar supratęs, kad ryškioje dienos šviesoje jis aiškiai matomas nuo upės kranto; taigi kuo ilgiau jis bris, tuo didesnė tikimybė, kad kas nors jį pastebės. Iš pradžių Nialas net ketino grįžti po tiltu ir palaukti ten iki tamsos; paskui pagalvojo, kad tai bus dar pavojingiau, kadangi tupėdamas po tiltu jis bus aiškiai matomas nuo priešingo kranto. Todėl vaikinas ryžtingai brido toliau, kol vanduo pasiekė pažastis. Čia upės srovė buvo stipresnė, ir Nialas visu kūnu palinko į šoną, kad neprarastų pusiausvyros. Tik staiga dugnas dingo iš po kojų, ir jį pagavo srovė. Pirmoji mintis buvo sukti atgal, tačiau grįžti buvo beprasmiška: išsigelbėjimas tik ten, aname krante. Vaikinas įveikė keletą pėdų, pašėlusiai plakdamas vandenį rankomis bei kojomis, o paskui pasijuto grimztąs; kai vanduo ėmė plūsti pro burną bei nosį, Nialas akimirkai supanikavo, bet vis tik išsigavo į paviršių, kosėdamas ir prunkšdamas. Labiausiai baugino mintis, kad tėkmė gali išnešti jį iš po tilto priedangos; lygiame upės paviršiuje besikapstantis žmogus matytųsi kaip ant delno. Jis kažkaip sugebėjo nusiirti dar porą jardų į priekį, o paskui vėl pajuto po kojomis skystą dumblą. Apsidžiaugęs Nialas prastovėjo ten gal minutę - reikėjo atgauti kvapą ir užgniaužti paniką; tada vėl nubrido link kranto. Netrukus jis jau kopė nuožulniu molio krantu. Tačiau suvokė, kad kovą su baime vis tik pralaimėjo.
Atsispyręs pagundai stabtelėti ir atsipūsti prie akmeninio parapeto, Nialas užsirepečkojo ant tako, einančio pakrante, ir pasuko tiesiai link laiptelių tilto šone. Jis spėjo užlipti beveik iki laiptų vidurio, kai suvokė, kad pavėlavo. Ant viršutiniosios pakopos jau laukė vilkinis voras, atkišęs ilgas iltis. Didžiulės juodos akys abejingai spoksojo į Nialą.
Vaikinas instinktyviai žingtelėjo atgal, bet voro valia smogė jam į nugarą, išmušdama kvapą iš plaučių. Dar šmėkštelėjo mintis, gal nerti į upę - voras neišdrįs lįsti paskui jį į vandenį. Bet spėjo nusigauti tik iki parapeto, kai staiga kniūbsčias drėbėsi ant kranto: sargybinis žaibiškai puolė, parversdamas vaikiną žemėn. Įsmigęs į dumblą keliais ir alkūnėmis, Nialas negalėjo nė krustelėti. Kai voras visu svoriu užvirto jam ant nugaros, laikas tarytum sulėtėjo. Nialas tarytum iš šalies stebėjo savo fizinio kūno siaubą ir beviltiškai lėtas pastangas išsivaduoti. O paskui veidas įsispaudė į dumblą, ir jis pajuto, kad netenka sąmonės...
Nialas krūptelėjęs pabudo tarsi iš baisaus sapno. Jis gulėjo ant nugaros, į akis spigino saulė. Prisiminęs vorą, vaikinas instinktyviai prisidengė rankomis gerklę ir tik paskui atsitokėjo esąs vienas. Jis žvilgtelėjo aukštyn, tikėdamasis pamatyti vorą, stebintį jį nuo parapeto. Tačiau aplinkui nebuvo nė gyvos dvasios. Nialas atsistojo ant kelių, kovodamas su pykinimo priepuoliais, paskui šiaip taip pakilo ant kojų. Tik sukaupęs visas jėgas vargais negalais nusigavo iki akmeninio šlaito.
Siaubingai pykino; keturpėsčias nuropojęs iki krantinės sienos, Nialas be kvapo sudribo nugara į ją.
Ir čia prisiminė minčių veidrodį. Kyštelėjęs ranką po palaidiniu, apsuko jį į save. Efektas buvo žaibiškas: tarytum kažką prisiminusi, sąmonė ūmai susikaupė, kūnas palaimingai atsipalaidavo. Nialas jau spėjo tiek įprasti prie medaliono poveikio, kad galėtų tarsi iš šalies stebėti savo reakciją. Iš pradžių širdis susigniaužė lyg iš baimės. Bet kas akimirką stiprėjantis savitvardos pojūtis sukėlė džiaugsmingo pasitikėjimo savimi būseną. Pastaroji akimirksniu išsiliejo į vidaus organus, kur susimaišė su fizine energija. O smegenys suvienijo šias dvi energijos formas - visai kaip ranka, suspaudžianti į vieną du molio gabalėlius. Jei vaikinas būdavo pavargęs, šiam smegenų veiksmui paprastai trūkdavo galios, ir Nialas pajusdavo aštrų skausmą priekinėje galvos dalyje. Taip atsitiko ir šįkart. Bet paskui smegenų jėga - kuri, kaip įsitikino Nialas, buvo ne kas kita, kaip pati sąmonė - įveikė nuovargį, ir skausmas išnyko. Trys energijos pluoštai, iš galvos, širdies ir vidaus organų, nukrypo į minčių veidrodį, o tas atspindėjo juos atgal, padvigubindamas jų galingumą. Akimirkai nušvitusiame prote šmėkštelėjo mintis: veidrodėlis nėra būtinas šiam veiksmui. Veidrodėlis tebuvo tik mechanininis psichinės jėgos pakaitalas.
Pasisėmęs jėgų ir gyvybinės energijos iš pačių savo sąmonės gelmių, Nialas iškart atsipeikėjo. Galvoje įsisuko mintys. Kas gi vis tik atsitiko? Kodėl jis vis dar gyvas? Tikriausiai Mirties Valdovas įsakė paimti jį gyvą. Bet kur tada dingo voras? Gal nuėjo pakviesti kito sargybinio? Ne, nesąmonė. Juk kur kas paprasčiau būtų pasiimti belaisvį su savimi, surišus jam rankas ir kojas...
Nialas atsistojo ir apsičiupinėjo sprandą. Sumuštas ir patinęs, tačiau jokių durtinių ar kąstinių žaizdų. Širdyje įsiplieskė viltis. Dėl kažkokių Nialui nežinomų priežasčių vilkinis voras jo net nesužeidė. Gal reikėtų dėkoti Stygmasteriui?
Vaikinas atsargiai užkopė laipteliais iki pat gatvės. Ant pakopų tebeblizgėjo šlapi pėdsakai, kuriuos jis paliko, lipdamas pirmą kartą; vadinasi, jis pragulėjo be sąmonės vos kelias minutes. Nialas užvertė galvą ir nužvelgė tiltą. Tuščias. Tuščios buvo ir vergų rajono gatvės. Jis jau ketino pulti tekinas - link artimiausio pastato, tačiau dirstelėjo į sukepusį purvą ant savo rankų ir persigalvojo. Matyt, ką tik stebuklingai išvengęs mirties, tapo itin įtarus. Nialas prastovėjo vietoje gal minutę, stebėdamas gatvę ir krantinę - ar kas nesujudės; įsitikinęs, kad aplinkui iš tiesų nieko nėra, nuskubėjo atgal prie upės, iki kelių įbrido į vandenį ir nusiplovė purvą nuo rankų, kojų bei veido.
Jis jau brido atgal į krantą, kai staiga stabtelėjo, priblokštas neįtikėtino spėjimo. Štai čia jis nukrito, nusiritęs nuo akmeninio kranto: aiškiai matėsi kelių bei alkūnių palikti įdubimai. Minkštame dumble liko ir jį užgriuvusio voro letenų pėdsakai: kairėje keturi, dešinėje tik trys. Nialą užpuolusiam vilkiniui vorui trūko vienos priekinės kojos.
Atmintyje iškilo be galo aiškus vaizdas: mirtinai nusikamavęs voras kėpso saulėkaitoje, iš sutraiškytos priekinės kojos ant laivo denio varva blyškus kraujas. Neliko jokių abejonių: spėjimas, iš pradžių pasirodęs absurdiškas, vis tik buvo teisingas. Širdis prisipildė džiaugsmingo dėkingumo. O mintis, kad sėkmė vėl jo pusėje, netikėtai atnešė vidinę ramybę. Vaikinas neskubėdamas užlipo laipteliais, apsižvalgė, ar aplinkui nieko nėra, ir užtikrintu teisuolio žingsniu perkirto gatvę.
Kadaise namai, žvelgiantys į upę, matyt, atrodė įspūdingai; tačiau dabar iš jų buvo likę vien griuvėsiai. Suskeldėjusius šaligatvius dengė sluoksnis stiklo šukių bei trupančio betono. Čia Nialas pirmąkart išvydo ir surūdijusių automobilių liekanas; dauguma jų tebeturėjo ant stogų aplūžusius propelerius ir todėl atrodė panašūs į negyvus sparnuotus vabzdžius. Pietinėje miesto dalyje daugelyje pastatų buvo išlikę ir durys, ir langai; čia gi visur vietoj langų žiojėjo kiaurymės, o vienur kitur atsitiktinai išlikusios durys kabėjo persikreipusios. Įspūdis toks, tarytum kadaise šį rajoną nusiaubė visa armija gatvės vaikėzų.
Pagrindinis prospektas, einantis nuo tilto, buvo nukabinėtas voratinkliais; kai kur jų buvo tiek, kad dengė gatvę nuo vieno krašto iki kito lyg koks baldakimas. Instinktas perspėjo Nialą nekelti kojos po jais. Pasukęs į šoną, vaikinas šmurkštelėjo į pastatą, kurio nutrupėjusiame fasade vis dar matėsi užrašąs: "Pasaulinė draudimo korporacija". Jis atsargiai perėjo per vestibiulį, kurio purvinos marmurinės grindys buvo užverstos tinko gabalais ir lentjuosčių nuolaužomis, koridoriais nusigavo iki užpakalinio išėjimo į siaurą gatvelę. Tada atsargiai kyštelėjo galvą laukan ir tučtuojau nėrė atgal. Virš gatvės, maždaug trisdešimties pėdų aukštyje, voras budelis taisėsi tinklą. Užgniaužęs dar neišsiveržusį baimės pliūpsnį, Nialas skubiai atsitraukė į koridorių.
Artimiausiame kambaryje buvo priversta sulaužytų baldų, nukeltos nuo vyrių durys stovėjo atremtos į spintą šalia tuščios lango kiaurymės. Užsiglaudęs tarp durų ir spintos, Nialas galėjo stebėti gatvę ir vorą, kantriai dirbantį savo darbą. Po pusvalandžio jis išgirdo pirmuosius garsus, liudijančius, kad šie aptriušę namai anaiptol nėra negyvenami: žmonių balsus, žingsnių trepsėjimą, durų trinksėjimą. Kitapus gatvės pirmojo aukšto lange sušmėkščiojo kažkokios žmogystos. Gatve nukėblino stambiakrūtė moteriškė su rąstų storumo kojomis; eidama ji tyliai niūniavo sau po nosimi. Nialas pastebėjo, kad ji praėjo po voro tinklu be jokio nerimo.
Kai saulė pakilo tiek, kad prasiskverbė ir į šią siaurą gatvelę, triukšmas sustiprėjo. Į šaligatvius plūstelėjo vaikai, nešini didelėmis pilkos duonos riekėmis. Kai kurie mažyliai šūkavo ar kvatojo, lakstydami gatve pirmyn atgal, tačiau dauguma apatiškai tylėjo. Beveik visi jie buvo žemakakčiai, siauraakiai, plokščiaveidžiai. Štai vienas storas šleivakojis berniukas prisiartino prie nedidukės rubuilės mergaitės ir išplėšė duoną jai iš rankų. Mergaitė pradėjo verkti, tačiau niekas nekreipė į ją dėmesio. Berniūkštis atsišliejo į sieną už kelių pėdų ir kuo ramiausiai sušveitė mažosios pusryčius. O paskui prišoko prie kitos mergaitės, ką tik išėjusios į lauką, ir taip pat atėmė iš jos duoną. Mergaitė pabandė atsiimti savo riekę; tada šleivakojis taip stumtelėjo ją į krūtinę, kad vargšelė atsidūrė kitoje gatvės pusėje. Kiti vaikai sėdėjo kaip sėdėję prieangiuose ar ant šaligatvio krašto ir vangiai žiaumojo toliau, nė nebandydami slėpti savo kriaukšlius.
Pro šalį gatvės viduriu nustraksėjo nedidukas berniukas, linksmai čirpdamas ir plasnodamas rankomis lyg sparnais. Bėgdamas pro ką tik sutaisytą voratinklį, mažylis stabtelėjo, užvertė galvą ir įsistebeilijo į jį. O paskui, begalinei Nialo nuostabai, staiga pasilenkė, stvėrė kažkokią medžio nuolaužą ir paleido į orą. Medgalys nukrito, nenulėkęs nė pusės atstumo iki voratinklio. Berniukas pakėlė jį ir vėl metė, šįsyk šiek tiek aukščiau. Tada prišoko anas šleivakojis storulis, ką tik baigęs kramtyti atimtą duoną, pastvėrė medgalį ir iš visų jėgų sviedė aukštyn. Pagalys pataikė į tinklą ir įstrigo jame. Nialas net krūptelėjo iš netikėtumo, kai staiga iš dangaus žaibiškai nukrito voras, pasikabinęs ant tvirtos gijos, ir šoko ant mažojo berniuko. Nialas jau tikėjosi pamatyti, kaip susmigs pabaisos iltys į pliką kūnelį. Tačiau mažylis tik džiaugsmingai sukrykštė, voro parverstas ant žemės, atbėgo ir kiti vaikai. Po minutėlės voras siūlu užropojo atgal į savo slėptuvę, o vaikiūkščiai pašoko nuo žemės ir išsilakstė. Nialas stebėjo šią sceną net apmiręs iš nuostabos: akivaizdu, kad voras tiesiog žaidė su vaiku!
Stypsoti vienoje vietoje šlapiais drabužiais buvo menkas malonumas. O kai kažkoks vaikėzas, įkišęs galvą pro langą, smalsiai įsispitrijo į Nialą, tas nusprendė, kad nebėra prasmės toliau slapstytis, ir išėjo į gatvę. Niekas neatkreipė į jį dėmesio. Voras virš gatvės jau pradėjo regzti kitą tinklą, abejingas viskam, kas dėjosi apačioje. Ir tik šleivakojis berniūkštis privertė Nialą pasijusti nejaukiai, nužvelgęs jį piktu žvilgsniu, priešišku ir kartu pašaipiu.
Minčių veidrodis aštrino pojūčius, todėl vaikinas tiesiog antgamtiškai aiškiai suvokė aplinką. Vergų rajonas buvo prisisotinęs pačių įvairiausių kvapų, malonių ir nemalonių: gardūs ruošiamo maisto kvapai maišėsi su pūvančių vaisių ir kanalizacijos dvoku. Nutekamieji grioviai buvo užversti maisto atliekomis ir šiukšlėmis. Be to, kaip netrukus pastebėjo Nialas, vergų rajone gyveno ne tik žmonės. Štai vienam vaikui numetus žemėn didelę duonos kriaukšlę, ją tučtuojau pastvėrė paukštis, pranėręs pro pat Nialo galvą. O tuščiame pavėsingame skersgatvyje tupėjo stambi pilka žiurkė ir ėdė sutraiškytą arbūzą. Ji nužvelgė vaikiną mažomis skvarbiomis akutėmis, nusprendė, kad jis nevertas dėmesio, ir graužė toliau. O po akimirkos iš dangaus tiesiai ant žiurkės nukrito voras; blykstelėjo nuodingos iltys, padarėlis spėjo tik gailiai cyptelėti. Po kelių sekundžių voras ir žiurkė dingo iš akių. Viskas įvyko taip greitai, kad Nialas nespėjo nei nusigąsti, nei netgi nustebti. Jis baikščiai dėbtelėjo į tinklą virš galvos, kur pasislėpė voras, ir nuskubėjo toliau.
O netrukus vaikinas užuodė dar šleikštesnį pūvančios mėsos kvapą, sklindantį pro vienas praviras duris. Jis neryžtingai stabtelėjo, paskui vis tik įėjo į tamsią laiptinę, atsargiai statydamas kojas ant sutrūnijusių lentų. Štai ir dvoko šaltinis - kambario kampe pūvantis lavonas. Pro išpuvusį kūną švietė kaulai, ant krūtinės ląstos tebekarojo pilko darbinio palaidinio skiautės; tuščiose akiduobėse rangėsi kirmėlės. Mirties priežastis - didžiulė plyta, nukritusi pro skylę lubose - gulėjo čia pat šalia praskeltos kaukolės. Nialą supykino, ir jis tekinas išlėkė atgal į gatvę.
Vergų rajonas buvo purvinas, perpildytas ir, iš visko sprendžiant, paliktas likimo valiai. Daugumos pastatų stūksojo tik išorinės sienos, vidus buvo seniai išgriuvęs ar išdegęs; kiti, atrodė, subyrėtų nuo stipresnio stumtelėjimo. Atpažinti gyvenamus namus buvo visai nesunku: visuose bent kiek sveikesniuose pastatuose knibždėjo būriai žmonių.
Nialas įžengė į vieną tokią landynę, sprausdamasis pro būrį žaidžiančių vaikų. Niekas nesiteikė nė žvilgtelėti į jį. Dešinėje buvo kambarys be durų, tikriausiai miegamasis: grindys ištisai nuklotos purvinais čiužiniais. Kitoje patalpoje ant plikų grindų ar sulūžusių baldų sėdėjo žmonės ir srėbė kažkokį viralą iš suskilinėjusių dubenų, kiti žiaumojo triušieną ar pilką duoną. Virtuvę Nialas nesunkiai atsekė pagal sudegusių riebalų, dūmų, česnako ir pernokusių daržovių bei vaisių kvapą. Ant malkomis kūrenamos krosnies garavo milžiniškas katilas; virėja, neįtikėtinai stora moteriškė, kurios rankos buvo storesnės už vidutinio vyro liemenį, ant didelės lentos kapojo vaisius, daržoves ir triušieną. Nialui žengiant per slenkstį, ji kaip tik bėrė visa tai į katilą, braukdama nuo lentos didžiuliu virtuviniu peiliu.
Štai žiovaudami ir trindamiesi kumščiais akis virtuvėn įvirto du užsimiegoję vyrai. Abu čiupo po neplautą dubenėlį, kurių krūva gulėjo metalinėje plautuvėje, ir panardino juos tiesiai į katilą; nė vienam buvo nė motais, kad pasisėmė žalios mėsos ir daržovių. Tada atsiriekė sau duonos nuo daugiau kaip keturių pėdų ilgio kepalo, maktelėjo riekes į ištirpusio sviesto puodynę, stovinčią ant palangės pačiame įsaulyje. Nialas pastebėjo ten dar ir didelį metalinį konteinerį su įvairiausiais vaisiais: apelsinais, obuoliais, granatais, arbūzais, opuncijomis. Matyt, vergus gerai maitino.
Paskui į virtuvę įžengė aukštas raudonplaukis vyras. Nialas spėjo, kad tai tarnas, už kažkokį nusikaltimą pasmerktas vergauti. Jis atrodė piktas, suirzęs. Nekreipdamas dėmesio į Nialą, raudonplaukis pastvėrė iš kriauklės dubenėlį, išplovė jį po čiaupu ir prisipylė sriubos. Tačiau skirtingai nuo vergų, nepatingėjo panardinti samtį į patį katilo dugną. Persijungęs į jo mintis - minčių veidrodis, pasirodo, gerokai palengvino užduotį - Nialas netruko sužinoti, kad šį žmogų jaudina tik vienas rūpestis: jis pramiegojo, iki darbo pradžios liko tik dešimt minučių. Vyriškis, vardu Lorisas, atsiriekė duonos nuo didžiojo kepalo ir ėmė paskubomis šveisti savo pusryčius. Jis buvo nusiteikęs taip niūriai ir priešiškai, kad Nialas skubiai pasitraukė iš jo sąmonės - raudonplaukio mintys kėlė tokį pat pojūtį kaip nemalonus kvapas.
Tik ištuštinęs dubenį Lorisas pagaliau pastebėjo Nialą.
- Tu čia už ką? - pasidomėjo jis.
Nialas leptelėjo pirmą į galvą šovusį variantą:
- Už priešgyniavimą prižiūrėtojai. O tu?
- Už nuolatinį vėlavimą. - Lorisas nuėjęs įsipylė dar sriubos.
Nialas melavo toliau:
- Aš ką tik atvykau. Ar čia yra koks viršininkas?
- Morlagas, pastate K2.
- O kur tai?
Lorisas parodė ranka:
- Toliau gatve pirmas posūkis į kairę.
- Ačiū.
Išėjęs į gatvę, Nialas pamatė būrius vergų, pėdinančių ta pačia kryptimi. Tačiau visi bandymai žvilgtelėti į jų mintis baigėsi nesėkmingai. Tie žmonės, sakytum, visiškai neprotavo. Jie gyveno pagal tam tikrą mechanišką ritmą, ir kiekvienas laikė save tik minios dalimi. Jie net vaikščiojo tarsi miegodami. Žingsniuodamas tarp tų nelaimėlių, Nialas jautėsi patekęs tarp skruzdėlių su žmogiškais kūnais. Štai jie praėjo namą, kuriame gulėjo pūvantis lavonas; smarvė dabar buvo dar stipresnė. Tačiau niekas iš vergų net nesusijaudino, kad žuvo vienas iš jų tarpo. Kiekvienas manė, kad tai ne jo reikalas. Šie žmonės įstengė rūpintis tik savimi.
Braudamasis pro minią, Nialas negalėjo atsistebėti, kokie skirtingi išoriškai buvo vergų klasės nariai. Jei tarnus siejo tam tikras panašumas - o prižiūrėtojos išvis atrodė tarsi seserys, - tai vergai skyrėsi vienas nuo kito kaip diena nuo nakties. Kokių tik čia nebuvo žmonių - milžinų ir nykštukų, plonų kaip šakaliai ir neįtikėtinai nutukusių. Dauguma, bet anaiptol ne visi, turėjo kokių nors fizinių trūkumų. Kai kurie atrodė žvitrūs ir nuovokūs, kiti - paniurę ar nuobodžiaujantys; buvo ir apatiškų ar svajingai besišypsančių. Nuovokesnieji paprastai buvo mažaūgiai ar apsigimę, o aukšti, patrauklesnės išvaizdos vyrai pėdino lyg apduję, kvailai šypsodamiesi. Tuos pačius dėsningumus Nialas pastebėjo ir tarp moterų, kurios stoviniavo tarpduriuose ar prie langų, lydėdamos vyrus akimis. Tos, kurios atrodė bent kiek sumanesnės, paprastai buvo bjaurios neūžaugos, o aukštos išvaizdžios moteriškės tik spoksojo priešais save tuščiomis akimis, vargu ar suprasdamos, kas vyksta aplinkui. Vaikiną pribloškė ir tai, kad tarp moterų labai daug nėščių. Begalė vaikų stebėjo išeinančius darbininkus, pavojingai persisvėrę per viršutiniųjų aukštų langus; susidarė įspūdis, kad vaikų šiame rajone dvigubai daugiau negu suaugusiųjų.
Netrukus Nialas atsidūrė nedidelėje aikštėje, kur jau rikiavosi vergų būriai. Priešais juos stypsojo juodabarzdis milžinas, žvelgdamas į savo pavaldinius su niūriu pasibjaurėjimu. Triukšmas aikštėje buvo kurtinantis: aplinkui žaidė ir šūkavo vaikai, kažką rėkavo vienas kitam suaugusieji, o greta nutekamajame griovyje raičiojosi ir mušėsi dvi netrukus gimdysiančios bobos. Nialas prisiartino prie juodabarzdžio.
- Aš ieškau Morlago, - tarė vaikinas.
- Tai aš. Ko nori?
- Man liepta tau prisistatyti.
- Tylos! - staiga užriaumojo Morlagas tokiu griausmingu balsu, kad Nialas net susverdėjo. Aikštėje akimirksniu Įsiviešpatavo tyla, o moterys griovyje paleido viena kitos plaukus ir atsisėdo.
- Taip jau geriau, - burbtelėjo Morlagas. - Išgirsiu bent cyptelėjimą - visus sušersiu vorams. - Jis žvilgtelėjo žemyn į Nialą, kurio veidas buvo jo krūtinės lygyje. - Už ką čionai atsiuntė?
- Už priešgyniavimą prižiūrėtojai.
- Taip tau ir reikia, - suniurnėjo Morlagas. Aikštėje vėl kilo šurmulys. - Kuo dirbai?
- Vežėju.
- Aišku. Palauk ten. - Ir milžinas parodė sau per petį. Už jo nugaros ant šaligatvio stoviniavo dar keturi augaloti tarnai.
Skausmo dūris, nutvilkęs pakaušį, priminė Nialui, kad jis jau pernelyg ilgai naudojasi minčių veidrodžiu. Vaikinas vogčia kyštelėjo ranką po marškiniais ir apvertė medalioną. Staiga užplūdusi palengvėjimo banga buvo tokia galinga, kad jis apsvaigęs akimirkai užsimerkė. O kai vėl atsimerkė, sieloje viešpatavo toji nesudrumsčiama absoliuti ramybė, kurią jis jau buvo patyręs paupyje. Paties Nialo asmenybė tarytum ištirpo, jis virto sudėtine dalimi bendro gyvenimo, kunkuliuojančio aplinkui. Jis vienu metu buvo visuose šiuose žmonėse, kartu su jais išgyvendamas absurdišką pasitenkinimo jausmą. Be to, ir vėl juto ritmingą gyvybės pulsavimą, bangomis sklindantį žeme po kojomis tarsi potvynio vilnys, švelniai glamonėjančios krantą. Vergai taip pat juto šį pulsavimą, nors ir neaiškiai, ir tai palaikė jų gyvenimo džiaugsmą.
O štai keturi Nialo nelaimės draugai nieko panašaus nejautė. Jų galvose sukosi vienui viena mintis: kokį darbą šiandien paskirs prievaizdas. Nialas susidomėjęs atidžiau įsiskaitė į darbininkų mintis. Visi jie jautėsi pažeminti ištrėmimo gyventi tarp vergų, todėl slapčia puoselėjo neapykantą vorams. Tuo pat metu kiekvienas sielos gelmėje manė, kad gyvenimas čia turi savo privalumų. Šalia savo bičiulių tarnų jie niekuo neišsiskyrė, o čia buvo garbinami vos ne kaip dievai: jiems tekdavo gardžiausi maisto kąsniai ir dailiausios moterys, visi jų norai būdavo uoliai vykdomi. Dėl viso to ištremtieji tarnai netgi pažino tam tikrą nepriklausomybės jausmą; tiesą sakant, nė vienas iš jų netroško grįžti pas saviškius. Štai tokie žmonės galėjo tapti Nialo sąjungininkais kovoje prieš vorus.
Tik šiuo metu jų požiūris į Nialą buvo toli gražu ne draugiškas: juk naujokui galėjo atitekti paskyrimas į pati geidžiamiausią darbą. Šie darbininkai nieko kito taip netroško, kaip būti nusiųsti į fermas ar į laukus, nes ten galėdavo jaustis beveik laisvi. Antra vertus, visi kratėsi gatvių šlavimo ir nutekamųjų kanalų kuopimo, mat tada turėdavo dirbti pačioje vorų panosėje. Darbas vabalams bombardyrams taip pat kažkodėl kėlė jiems pasibjaurėjimą.
Nukreipęs dėmesį į Morlagą, Nialas staiga su baime suprato, kad prievaizdas ketina paskirti jį gatvių valytojų brigados viršininku. Nieko blogesnio ir nesugalvosi: juk toje miesto dalyje jį iškart atpažins, vos tik pereis tiltą. Šmėkštelėjo mintis, ar ne geriau būtų patyliukais sprukti iš čia. Bet ne, neverta. Juk Morlagas tikrai susidomės, kur dingo naujokas. O kodėl nepabandžius paveikti prievaizdo protą, įteigti jam mintį, kad Nialui būtina paskirti kitą darbą?
Vaikinas įsmeigė akis į Morlago pakaušį, tuo pat metu kyštelėdamas ranką po marškiniais ir apsukdamas medalioną. Tačiau vos palietęs veidrodėlį suprato, kad tai ne išeitis. Minčių veidrodis nukreipia visą sąmonės galią atgal į žmogaus vidų, tuo pačiu sumažindamas galią valdyti kitus žmones. Nialas skubiai atvertė medalioną išorėn ir padarė dar vieną atradimą: veidrodėlis sufokusuotu spinduliu nukreipė Nialo sukauptą dėmesį nuo jo paties. Tada jis viską suprato. Pasuktas į vidų, veidrodėlis sustiprina žmogaus mintis bei jausmus. Atsuktas išorėn, veidrodėlis tampa reflektoriumi, nukreipiančiu atitinkamas mintis bei jausmus į kitus žmones. Tam reikia tik sukaupti į jį savo dėmesį.
Nialas taip ir padarė, žvelgdamas Morlagui į pakaušį. Rezultatas pranoko visas viltis. Tuo metu prievaizdas kaip tik šaukė ant vergų:
- Nagi, rikiuokitės, jūs kvaili...
Tik staiga jo balsas užsikirto, veidas kvailai ištįso. Morlagas papurtė galvą, tarsi aplinkui zystų įkyrus vabzdys, nervingai papešiojo barzdą. Greta Nialo stovintys darbininkai sužiuro į prievaizdą nesuprasdami, kas tam dabar pasidarė. Galiausiai Morlagas atsitokėjo.
- Metas pradėti. Tu... - Jis pasisuko į artimiausią tarną. - Nuvesi šitą būrį į triušių veisyklą. Tu ir tu, į pagrindinę aikštę šluoti gatvių. - Prievaizdas atsigręžė į Nialą. - Tu... - Jis tarsi primiršo, ką ketino sakyti, ir Nialas nedelsdamas "priminė". - Keliausi pas vabalus bombardyrus. O tu vesi aną būrį kuopti atmatų duobių.
Morlagui einant toliau palei rikiuotę, Nialas nusuko akis, slėpdamas palengvėjimą.
Po penkių minučių vaikinas jau žygiavo šiaurėn dvidešimties vergų būrio priešakyje.

Diena buvo skaisti, saulėta, šiaurrytinis vėjas dvelkė gaivia ryto vėsuma. Nialas, įpratęs prie karšto, sauso dykumos vėjo, tiesiog svaigo iš pasitenkinimo. Nuo oro drėgmės apsunkę drabužiai lipo prie kūno, bet net ir tai buvo malonu. Tiesus it styga kelias driekėsi link žalių kalvų tolumoje. Žvelgiant į jas, vaikiną apėmė neįprastai pakili nuotaika: tarytum ten, anapus tų kalvų, jo laukė laisvė.
Abipus kelio tęsėsi apleisti miesto pastatai. Iš kai kurių buvo likusios tik pajuodusios išorinės sienos, pro langų bei durų kiaurymes skverbėsi medžiai ir aukštos violetinės žolės. Stori dulkėti voratinkliai virš galvos buvo retesni negu miesto centre. Eidamas Nialas visą laiką jautė nematomų akių žvilgsnius, įkyraus smalsumo spindulius, čiupinėjančius jo kūną. Todėl vaikinas tyčia uždarė sąmonę, neleisdamas jai atspindėti nieko, išskyrus betarpišką aplinką.
Nuėjus mylią ar kiek daugiau, kraštovaizdis pasikeitė; apgriuvę dangoraižiai ir daugiaaukščių namų kvartalai užleido vietą mažesniems pastatams, kurių daugumą supo sulaukėję žali augalai; tikriausiai kadaise tai buvo prestižinis gyvenamasis rajonas. Netrukus dingo ir voratinkliai virš galvos - išaugusių atstumų tarp pastatų vorai nebeįstengė įveikti. Čia Nialas pagaliau leido sau atsipalaiduoti; atleisti minčių bei jausmų vadeles. Širdį pripildė džiugus susijaudinimas. Negalėdamas atsispirti pagundai, vaikinas vis kyščiojo ranką po marškiniais ir sukiojo veidrodėlį tai vidun, tai išorėn. Kas kartą, kai sąmonė susispausdavo lyg tampri spyruoklė, o paskui staiga iššaudavo trumpu energijos pliūpsniu, Nialą užliedavo nuostabos ir susižavėjimo banga. Argi ne puiku jausti, kad tavo sąmonė turi tokią pat galią, kaip ir rankos: ne tik liesti, bet ir keisti.
Aišku, būtent šia galia ir naudojosi vorai. Ir vėl vaikino protas tarytum nušvito. Mintis, staiga šovusi jam, buvo visai paprasta, bet daug ką paaiškinanti: įpratę liesti ir keisti pasaulį vien rankomis, žmonės tapo savo įpročio vergais. Vorai, neįsigiję tokio įpročio, šiuo atžvilgiu turėjo milžinišką pranašumą.
Argi tai ne absurdiška, kad žmonės per daugybę milijonų metų nesugebėjo atrasti pagrindinių savo sąmonės panaudojimo būdų? Kai kuriems iš jų - pavyzdžiui, vergams - tai baigėsi tragedija: jie išvis prarado protą, kaip kad giliavandenės žuvys prarado akis...
Prisiminęs vergus, Nialas pažvelgė sau per petį: rikiuotė seniai iširo, jam patikėti darbininkai kiūtino išsisklaidę po visą kelio plotį; kai kurie vilkosi iš paskos, atsilikę net per penkiasdešimt žingsnių. Nialas sukaupė valią ir impulsu pasiuntė vergams įsakymą. Rezultatas jį apstulbino. Arčiausiai buvę vergai susverdėjo lyg nuo vėtros šuoro, atsilikusieji smarkiai krūptelėjo ir įsitempė. Visi atrodė išsigandę ir sutrikę. Nialas pabandė dar sykį, dabar jau atsargiau. Vergai tučtuojau tvarkingai išsirikiavo, atlošė galvas ir ėmė žygiuoti lyg išmuštruoti kareiviai. Sužavėtas tokio paklusnumo, vaikinas pajuto, kaip jį patį užlieja gyvybinės energijos banga. Maždaug penkias minutes, kol vergų dėmesys vėl ėmė sklaidytis, Nialas jautėsi sudarąs su jais vieną organizmą - būrys žygiavo keliu tarsi koks milžiniškas šimtakojis, sutartinai kilnodamas savo nesuskaičiuojamą kojų armiją.
Netikėtai miesto pastatai baigėsi. Nuo neaukštos kalvos keteros atsivėrė kaimiškas kraštovaizdis: abipus kelio driekėsi platūs miežių laukai, žalios daržų lysvės. Netrukus būrys praėjo pro sodą, kur vergai rinko vaisius, prižiūrimi moters, neįtikėtinai panašios į Odiną. Pajutęs į save nukreiptą prižiūrėtojos žvilgsnį, Nialas energingai atidavė jai pagarbą, priversdamas savo būrį padaryti tą patį. Moteris net išsižiojo iš nuostabos; vaikinas suprato, kad padarė klaidą, ir mintyse prisiekė sau ateityje vengti lengvabūdiškų išsišokimų.
Dar už mylios kelias nėrė į tankų miškelį, virš galvos pakibo tanki smaragdo žalumo lapija. Nialas taip susižavėjo reginiu, kad leido vergams sulėtinti žingsnį ir vėl išsibarstyti po kelią. Netrukus jie priėjo tiltelį: apačioje per apsamanojusius akmenis čiurleno upeliukas. Vergai tekini pasileido žemyn ir briste perbrido seklią šaltiniuotą srovelę. Nialas pajuto, kaip jo paties rankas ir kojas beveik skausmingai užgėlė.
Štai būrys išėjo iš miško, ir vaikinas išvydo priekyje, šiaurrytinių kalvų papėdėje, keistus rudai raudonus bokštelius, panašius į persikreipusias bažnyčių varpines. Jis atsigręžė į artimiausią vergą, išstypusį žvairaakį bernioką su kiškio lūpa.
- Kas ten? - paklausė Nialas.
- Dundulynė.
- Dundulynė?
Berniokas linksmai linktelėjo, paskui staiga užbaubė "Bu - u - um!" ir išmetė rankas aukštyn, vaizduodamas sprogimą. Kiti vergai taip pat ėmė krizenti ir prunkščioti, vis kartodami "Bu - u - um!“ - įvairiausiais balsais, nuo žemo riaumojimo iki isteriško spiegimo. Matyt, Dundulyne vergai tarpusavyje vadino vabalų bombardyrų miestą.
Maždaug po pusvalandžio kelyje juos pasitiko aukštas plikas vyras, dėvintis geltoną tuniką ir žalią kepurę su snapeliu; jo veidas buvo raudonas iš pykčio.
- Kur jūs taip ilgai valkiojotės? Vėluojate! - Nialas sutriko.
- Atsiprašau. Bet jie vos pavelka kojas...
- O kur tavo rimbas?
- Bijau, kad neturiu.
Vyriškis sudejavo ir užvertė akis į dangų.
- Štai, imk manąjį.
Taip taręs, plikis išsitraukė iš plačios kišenės susuktą odinį rimbą. Vergai sunerimę įsmeigė į jį akis.
- Kad aš nemoku juo naudotis, - prisipažino Nialas.
- Aš tau parodysiu.
Nepažįstamasis išvyniojo rimbą, šaižiai pliaukštelėjo juo ore, paskui nuėjo į būrio galą ir ėmė čaižyti per atsisekančiųjų blauzdas. Vergai bematant suglaudė gretas ir leidosi ristele. Plikis kurį laiką risnojo paskui juos, plūsdamasis ir pliaukšėdamas botagu, bet pasivijęs Nialą sulėtino žingsnį.
- Supratai? Kito būdo nėra.
Nialas nuolankiai linktelėjo.
- Supratau.
- Kodėl atvedei tik devyniolika?
- Kai išėjome, buvo dvidešimt, - užtikrino vaikinas. Prieš išeidamas jis pats visus suskaičiavo.
Plikis abejingai gūžtelėjo.
- Matyt, vieną nukniaukė voras.
Nialas nustėro.
- Norite pasakyti, suėdė?
Vyriškis užjaučiančiai nužvelgė jį.
- Tu šiame reikale naujokas, ar ne?
- Na... taip.
- Džiaukis, kad tavęs paties nesurijo. Ką gi, manyčiau, apsieisime ir su devyniolika.
Taip besišnekučiuodami, jie įžengė į raudonųjų bokštų miestą. Bokštai, aukšti smailūs kūgiai, atrodė nulipdyti iš žvilgančios, į vašką panašios medžiagos; įdomiausia, kad jie buvo spirališki: tarytum koks milžinas suktelėjo pagal laikrodžio rodyklę dar nespėjusias sukietėti viršūnes. Pro duris artimiausiojo bokšto papėdėje matėsi nuožulniai kylanti plokštuma. Persuktuose bokšto šonuose tamsavo lyg ir kokie langeliai; pro viršutinįjį, esantį po pačiu stogeliu, išvertęs akis spoksojo vabalas bombardyras. Pastatą juosė gal dviejų pėdų pločio griovys; mažas vabalėlis, tikriausiai dar visai kūdikis, aukštielninkas plūduriavo vandenyje, atstatęs saulei sidabriškai žalią pilvuką.
Vabalų bombardyrų koloniją sudarė keli šimtai tokių bokštų, prismaigstytų atokiau vienas nuo kito lygioje žalioje velėnoje. Tarp jų stovėjo žemi vienaaukščiai nameliai iš kažkokios melsvos medžiagos, panašios į matinį stiklą, su apvaliais langeliais-iliuminatoriais. Ten tikriausiai gyveno vabalams tarnaujantys žmonės. Kaip ir bokštus, namelius supo tvarkingos žalios vejos, kurias kirto vandens kanalai ir takeliai iš rausvo, marmurą primenančio akmens. Vaikai su geltonomis tunikomis, nutraukę savo žaidimus, smalsiai lydėjo akimis praeinančius vergus. Po žydrastiklių priebučių stogeliais sėdėjo dailios moterys, dauguma su verpimo rateliais rankose. Beveik visų plaukai buvo labai ilgi - siekė žemiau juosmens arba aukštais kuodais pūpsojo sukelti ant viršugalvio.
- O kas ten gyvena? - paklausė Nialas, rodydamas į bokštą, bent dvigubai aukštesnį už kitus.
- Niekas. Tai miesto rotušė.
Būrys įžengė į centrinę aikštę - taisyklingą žalios velėnos keturkampį, kurį skersai išilgai kirto tvarkingi takeliai. Dabar Nialas pamatė, kad pagrindinis miesto pastatas, rotušė, sudarytas iš dviejų dalių: raudonasis spiralinis bokštas stūksojo ant melsvo stiklo konstrukcijos. Prie pagrindinių durų vedė įspūdingi raižyti laiptai.
Vergai, iš visko sprendžiant, jau ne sykį čia dirbę, išsirikiavo laiptų papėdėje. Vabalai bombardyrai, ropinėjantys laiptais aukštyn ir žemyn, nekreipė į juos jokio dėmesio. Prisiartinus Nialui ir jo bendrakeleiviui, pro pagrindinį įėjimą išpuolė žmogus su nušiurusia geltona tunika ir skubiai nubildėjo laiptais pas juos. Nialas net iš tolo atpažino kumpą nosį ir plonas kreivas kojas. Jis jau ketino nusišypsoti ir pamojuoti ranka, kai Doginsas pažvelgė jam tiesiai į akis. Vaikino nuostabai, mažasis žmogelis niekuo neparodė jį pažinęs ir kreipėsi į jo bendrakeleivį:
- Paskubėk, nes pavėluosime pradėti.
- Tai ne mano kaltė. Štai šis vyrukas, - plikis užjaučiančiai dirstelėjo į Nialą, - užmiršo pasiimti rimbą.
- Koks aplaidumas. - Ir vėl Doginsas abejingai nužvelgė Nialą lyg pirmąkart matydamas. - Gerai, veskis juos į karjerą.
- Klausau, kapitone. - Plikis atidavė pagarbą ir pamojo Nialui: - Eisi su manimi.
- Ne, ne, - skubiai įsiterpė Doginsas, - jis bus reikalingas man čia kokiai valandai. O tu paskubėk, nuvesk tuos avigalvius. Tik žiūrėk, neprileisk prie petardų. - Ir jis nusigręžė nuo vergų, metęs per petį Nialui: - Paskui mane.
Nialas nusekė paskui Doginsą laiptais aukštyn. Jie įžengė į erdvų vestibiulį, kur tvyrojo vėsi žydra šviesa, tokia maloni po akinančios saulės lauke. Aplinkui zujo vabalai bombardyrai ir jų tarnai, gerokai mažesni už savo šeimininkus. Nialas iškart pajuto vabalų požiūrį į žmones: linksmieji bombardyrai spinduliavo draugišką abejingumą, taip pat, kaip ir vorai kupranugariai dykumoje. Nė sykio negrįžtelėjęs į vaikiną, Doginsas prasibrovė į kitą salės galą ir stumtelėjęs atidarė duris su užrašu "Vyriausiasis sprogimų organizatorius". Patalpoje nebuvo langų, tačiau pro sienas smelkėsi vėsi žydra šviesa, sukurdama labai jaukią atmosferą. Doginsas atsidrėbė į krėslą už didžiulio rašomojo stalo ir tik tada pagaliau pakėlė piktas akis į Nialą.
- Ką jau ką, o tave dabar mažiausiai norėčiau matyti, - pareiškė jis.
Nialas, tikėjęsis draugiškesnio priėmimo, suglumo.
- Labai apgailestauju, - burbtelėjo jis.
- O kas tau daugiau belieka, velniai rautų? Ką mums dabar su tavimi daryti?
- Jums nieko nereikia su manimi daryti, - nuolankiai atsiliepė vaikinas. - Aš tik atvedžiau vergus.
- Tą aš ir pats žinau. Bet kur tu dėsies vakare?
- Grįšiu į vergų kvartalą.
Doginsas išpūtė akis.
- Tu ką, iš proto išsikraustei? Juk jie visur tavęs ieško. Iš pat ankstyvo ryto prisistatė pas mus.
- Ir kas? - ištrūko Nialui.
- O kaip tu manai? Mes prižadėjome paieškoti tavęs ir išsiųsti atgal, jei rasime.
- Tai ką, išsiusite?
Doginsas nervingai gūžtelėjo pečiais.
- Klausyk, sūnau, tau reikėtų įsidėti į galvą vieną dalyką. Mes sudarėme sutartį su kerėplomis - sugyventi gražiuoju. Jei priglausime tave ir jie tai sužinos, kils karas. O mes šito nenorime. Tiesą sakant, man nederėtų netgi kalbėtis čia su tavimi.
Nialas atsistojo.
- Labai atsiprašau. Nenorėjau pridaryti jums nemalonumų. Aš išeinu.
Grėsmingas Doginso žvilgsnis sušvelnėjo.
- Ir kurgi tu eisi?
- Pasislėpsiu kur nors iki vakaro.
Sprogdintojas niekinančiai prunkštelėjo.
- Nėra reikalo. Jie negrįš tavęs ieškoti. Verčiau lik čia ir elkis lyg niekur nieko. Bet jei kas nors paklaus, aš tavęs nepažįstu. Aišku?
Nialas linktelėjo.
- Aišku.
Doginsas ilgai žiūrėjo jam į akis. Galiausiai pratarė:
- Taigi jie tave perkando.
- Aha.
- Aš juk tave perspėjau. - Jis pakramtė apatinę lūpa. - Jei pateksi jiems į nagus, tau galas.
- Žinau.
Vėl stojo ilga tyla. Tik staiga Doginsas ryžtingai pareiškė:
- Dabar tau vienintelė išeitis - grįžti į savo gimtuosius kraštus. Galbūt mums pavyktų pergabenti tave per jūrą kuriuo nors iš mūsų laivų.
- Dėkui už rūpestį, - atsiliepė vaikinas. - Bet aš nenoriu grįžti. Negaliu palikti čia motinos ir brolio.
- Miręs tu jiems ne kažin kiek padėsi.
- Bandysiu slapstytis vergų rajone.
- Anksčiau ar vėliau kerėplos vis tiek tave suras, - neatlyžo Doginsas.
- Galbūt. Bet neketinu pasiduoti. Privalau bent pabandyti.
Doginsas susierzinęs krestelėjo galva.
- Ką pabandyti? Ką tu tikiesi pasiekti?
Nialas atlaikė jo žvilgsnį.
- Sunaikinti vorus.
Doginsas užjaučiančiai šyptelėjo.
- Ir nuo ko, sakyk, manai pradėti?
- Fiziškai vorai nėra stipresni už mus - stipresnė tik jų valia. O tai iš esmės tas pat, kas raumenys. Mes galėtume kovoti su jais savo proto jėga.
Doginsas mąsliai nužvelgė vaikiną.
- Taip, dabar suprantu, kodėl kerėplos laiko tave pavojingu.
Tik tada Nialas suvokė, kad užmiršo apsukti minčių veidrodį, ir dabar tas nukreipinėjo jo mintis tiesiai į pašnekovo sąmonę. Štai kodėl jo samprotavimai Doginsui nuskambėjo taip įtikinančiai. Vaikinas nusprendė pasinaudoti šiuo savo pranašumu.
- Jūs galėtumėte išsprogdinti visą vorų miestą, - įtaigiai tarė jis.
- Aišku, galėtume - jei turėtume pakankamai sprogmenų. Bet mes neišsprogdinsime, ir vorai žino, kad neišsprogdinsime.
- Kodėl?
- Todėl, kad mes esame vabalų tarnai, o vabalai niekada neduos mums įsakymo taip padaryti.
- Bet kam jums būti tarnais? Kadaise žmonės buvo planetos valdovai.
Doginsas pašaipiai prunkštelėjo.
- Aha, buvo, ir pavertė ją skerdykla! Ar tikrai nori sužinoti, kodėl kerėplos taip nemėgsta žmonių? Eime, aš tau parodysiu.
Jis atsistojo ir išsivedė Nialą į vestibiulį. Ten buvo tuščia. Jiedu palypėjo laipteliais ir sustojo priešais duris iš geltono metalo. Pravėręs jas, Doginsas mostu pakvietė vaikiną įeiti. Viduje buvo tamsu.
Tik staiga driokstelėjo kurtinantis griausmas, akinančiai žybtelėjo liepsna. Nialas atšoko atatupstas ir atsitrenkė į Doginsą. Tas sugriebė vaikiną už alkūnės.
- Ramiau. Viskas gerai. Tik stovėk ir nekalbėk.
Tebevirpėdamas po patirto sukrėtimo, Nialas lyg užkerėtas žvelgė priešais save siaubo kupinomis akimis. Siena priešais virto žydro dangaus platybe su lengvais baltais debesėliais. Po tą platybę kaukdamos ir riaumodamos lakstė mašinos - vaikinas atpažino lėktuvus. Tik staiga vaizdas pasikeitė, ir jis jau žvelgė tarsi iš lėktuvo, kuris mėtė žemyn kažkokius pailgus daiktus. Jie vis tolo, kol virto juodais taškeliais, o paskui visai dingo iš akių. Po sekundės nuo žemės apačioje vienas po kito pakilo apvalūs debesėliai, išsirikiavę tiesia linija. Dusliai nudundėjo tolimi sprogimai.
Kai akys apsiprato su tamsa, Nialas įžiūrėjo stovįs didelėje salėje. Priešais eilėmis tupėjo vabalai bombardyrai. Vaikinas jautė, kaip dėmesingai jie stebi veiksmą ant sienos - net kvapą užgniaužę. Ūmai jis susiprotėjo, kad vaizdas, kurį regi, nėra jokie burtai. Virpančios šviesos pluoštas virš galvos bylojo, kad tai tik judantys paveikslai, suprojektuoti į ekraną ant sienos.
Sugriebęs vaikiną už alkūnės, Doginsas nuvedė jį į tamsą ir parodė į kėdę. Neatitraukdamas akių nuo ekrano, Nialas atsisėdo. Rodė didelio miesto bombardavimą iš oro. Ar įmanoma patikėti tokia milžiniška griaunamąja galia? Vaikinas net užgniaužęs kvapą stebėjo, kaip suvirpėjo aukštas pastatas, o paskui lėtai subyrėjo, tik dulkių debesis pakilo į orą. Plykstelėjo raudonai geltonos liepsnos, jas užgožė juodų dūmų sūkurys. Gaisrininkai nukreipė į ugnį vandens čiurkšles; ūmai nuvirto dar vienas pastatas, palaidodamas ugniagesius po savimi.
Doginsas pasilenkęs pašnibždėjo Nialui į ausį:
- Tai tik senas filmas, gryni prasimanymai. Tikros linksmybės bus vėliau.
- Tai siaubinga! - atsiliepė vaikinas.
- Tik nesakyk to vabalams girdint. Jų įsitikinimu, tai nuostabu.
Ekranas akimirkai užgeso. Paskui trenkė maršo garsai, ir vyriškas balsas išraiškingai paskelbė: "Griovimas!" Žiūrovai pritariančiai sucirpė; matyt, šis filmas buvo programos vinis. Ekrane pasirodė pusapvalis bokštas, nufilmuotas iš apačios taip, kad sienos smigo į dangų didingai tarsi uolos skardis. Paskui kažkokio triuko pagalba kamera lėtai pakilo į orą iki pat pastato stogo; lėtas kilimas turėjo pabrėžti pastato aukštį. Galiausiai žiūrovai išvydo bokštą iš viršaus. Kamera atsitraukė į saugų nuotolį. Nialas sulaikė kvėpavimą. Viename pastato kampe iškilo dūmų debesėlis, paskui ir kitame. O su trečiu debesėliu pastatas ėmė trupėti. Sienos iš lėto skeldėjo ir virto; štai į dangų pakilo dulkių kamuoliai - tai bokštas grimzdo žemėn, trupėdamas į gabalus, kol galiausiai pavirto skeveldrų krūva. Teko pripažinti, kad reginys iš tiesų buvo didingas.
Likusioje filmo dalyje rodė tą patį: dangoraižiai, statybų aikštelės, gamyklų kaminai, netgi katedros - viskas virto žemėn tokiuose pat dulkių ir dūmų debesyse. Kas kartą, kai eilinis pastatas virsdavo skeveldrų krūva, vabalai pritardami sučirpdavo, trindami vieną į kitą čiuptuvėlius - tai turėjo reikšti aplodismentus.
O Nialas sėdėjo sukrėstas iki sielos gelmių. Pasukęs minčių veidrodėlį į save, jis galėjo puikiai įsisąmoninti tuos vaizdus ir priimti juos kaip tikrovę. Vizijos, regėtos Baltajame bokšte, davė jam šiokį tokį supratimą apie įgimtą žmogaus potraukį griauti. Bet ši nesibaigianti žiaurumo panorama parodė, kad Nialas tąsyk visiškai nesuvokė tikrojo pražūtingiausios žmogaus manijos masto. Jis matė Pirmojo Pasaulinio karo kroniką, artilerijos apšaudymus, pėstininkų atakas ir sudraskytus į gabalus kūnus ant spygliuotų vielų. Paskui rodė Antrąjį Pasaulinį karą - naikintuvus, bombarduojančius neapsaugotus miestus. Galiausiai žiūrovai išvydo archyvinę medžiagą apie tai, kaip ant Japonijos buvo numestos pirmosios atominės bombos, o paskui filmą apie vandenilinės bombos bandymus Bikini atole. Net vabalai pritilo, užmiršę išreikšti susižavėjimą, kai pakilęs dūmų debesis parodė, kad atolo jau nebėra.
Doginsas kumštelėjo Nialui į pašonę.
- Na ką, pakankamai prisižiūrėjai?
- Iki soties.
Bet vaikinas nenuleido akių nuo ekrano, kol neišėjo į žydros šviesos užlietą vestibiulį. Prievartos vaizdas tam tikra prasme iš tiesų hipnotizavo. Nialas krūptelėjo, tarsi pabudęs iš gilaus sapno, kai ūmai atsitokėjo stovįs tuščiame koridoriuje.
Išėjęs paskui Doginsą laukan, jis net prisidengė akis nuo akinančios saulės. Palyginti su vėsa pastato viduje, lauke jauteisi lyg įlipęs į karštą vonią.
- Ir ilgai tai tęsis? - pasidomėjo vaikinas, turėdamas omenyje filmų peržiūrą.
- Visą popietę. Medžiagos turime beveik dviem šimtams valandų.
- Argi vabalai dar jos nematė?
- Dešimtis kartų. Bet jiems niekada nepabosta.
Tvarkingos žalios vejos su simetriškai išdėstytais pastatais dabar atrodė tarsi netikros. Po nesibaigiančio sprogimų griaudėjimo net taiki tyla atrodė pritvinkusi grėsmės.
Jie perkirto rotušės aikštę įstrižai ir dabar artinosi prie kampe stovinčio namo. Jis buvo žymiai didesnis už kitus mėlynus namelius, priešais vejos viduryje tryško fontanas. Koks tuzinas vaikų mataravo kojomis žaliame vandenyje; keli iš jų išsiskyrė įspūdinga Doginso nosimi. Pamatę Doginsą, pustuzinis mažylių atkurnėjo per žolę ir apspito jį prašydami, kad pakeltų ant rankų. Iš namo išėjo graži tamsiaplaukė mergina ir šūktelėjo vaikams:
- Palikite tėvelį ramybėje. Jis užsiėmęs.
Mažieji nenoriai grižo prie savo baseino. Nialo nuostabai, mergina paėmė Doginsą už abiejų rankų ir paeiliui jas pabučiavo. Sprogdintojas pastebimai sutriko.
- Tai mano žmona Selima, - pristatė jis.
Nialą persmelkė pavydas; mergina buvo ne kažin kiek vyresnė už Doną. Jis ištiesė ranką, ketindamas susiliesti su ja dilbiais, ir net nustėro, kai Selima priklaupė ant vieno kelio, pastvėrė jo ranką ir pabučiavo į delną.
Doginsas atsikrenkštė.
- Būtų neblogai ko nors užkąsti.
- Taip, Bilai, - atsiliepė Selima ir dingo namo viduje.
- Labai jausminga mergina, - sumišęs tarstelėjo Doginsas.
Jiems įžengus į namą, balsas už sienos paklausė:
- Kas ten?
- Tai aš, brangioji.
Pro duris žvilgtelėjo aukšta stambi moteris platinos šviesumo plaukais. Ji taip pat paėmė Doginsą už rankų ir jas pabučiavo.
- Tai mano žmona Lukrecija, - pristatė Doginsas.
Moteris nusišypsojo Nialui; žydroje prieškambario šviesoje jos dantys žybtelėjo lyg brangakmeniai.
- Pirmoji žmona, - pridūrė ji.
Nialas nustebęs išspaudė nenatūralią šypsena.
- Kuo jis vardu? - pasidomėjo Lukrecija, turėdama omenyje vaikiną.
- Jis? A... misteris Riversas, - išpyškino Doginsas.
- Ar jis Bilas?
- Ne, ne, tik misteris.
- Kaip gaila.
Taip tarusi, moteris dingo už artimiausių durų. Nialas spėjo pamatyti virtuvę, kur kelios merginos ruošė maistą. Keistas moters klausimas nedavė jam ramybės.
- Ką ji turėjo omeny klausdama, ar aš Bilas? - neištvėręs pasidomėjo vaikinas.
Doginsas sukikeno.
- Aš pasakiau joms, kad Bilas reiškia "didysis ir galingasis". Lukrecija norėjo pasakyti tau komplimentą.
Mažasis sprogdintojas nusivedė Nialą į erdvų kambarį su patogiais baldais. Liekna mergina iki pečių apnuogintomis rankomis, sėdėjusi ant sofos, bematant pašoko ir pabučiavo Doginsą į abi rankas. Jam atsisėdus, mergina priklaupė ir nuavė jam sandalus.
- Tai Gizela, - pristatė Doginsas, - aštuntasis numeris. O čia misteris Riversas, katyte.
Mergina droviai žvilgtelėjo į Nialą ir nuraudusi nusuko akis. Nialo spėjimu, šioji buvo netgi jaunesnė už Doną.
- Tau dabar nuplauti kojas? - paklausė Gizela vyro.
- Nereikia, katyte. Verčiau atnešk mudviem šalto alaus.
- Taip, Bilai.
Nialas pastebėjo, kad Doginso vardą ji taria rimtai ir pagarbiai, tarsi sakytų "valdove".
Kai jie liko dviese, sprogdintojas šelmiškai šyptelėjo vaikinui.
- Dabar supranti, kodėl aš nenoriu veltis į jokį karą su kerėplomis?
- Taip, - liūdnai atsiliepė Nialas.
- Tai nereiškia, kad nenoriu padėti tau. Bet tu vis tiek nieko nepeši. - Vaikinui nieko neatsakius, Doginsas kalbėjo toliau: - Būkime realistai. Vorų milijonai. Ką mes galime padaryti prieš tokią galybę?
Tačiau Nialas atkakliai papurtė galvą.
- Turi būti kažkoks būdas. Antraip vorai mūsų nebijotų. Kodėl jie mūsų bijo?
Žmogelis gūžtelėjo pečiais.
- Todėl, kad mes naikintojų rasė - valgyti neduok, tik duok ką nors sugriauti. Pats ką tik matei.
- Tada kodėl jie nebijo tavęs? Tu juk išmanai visas sprogdinimo gudrybes.
- O kodėl turėtų bijoti? Aš ištikimai tarnauju vabalams, štai ir viskas. Dar kokia dešimtis metelių, ir galbūt pakilsiu iki Vyriausiojo Valdytojo.
Į kambarį įžengė aukštoji šviesiaplaukė, lydima kelių merginų su padėklais. Pastačiusi tarp Nialo ir savo vyro žemą staliuką, užtiesė jį balta linine staltiese. Pilstydama į stiklines alų, Lukrecija pasiteiravo:
- Kaip praėjo rytas, brangusis?
- Šiaip sau. Juk žinai, kaip būna prieš Didįjį Griausmą.
- Ko tie vorai norėjo?
- A, ieškojo pabėgusio vergo.
- Vergo? Tokia gausybė vorų? Ką gi jis padarė?
Doginsas nusuko akis, vengdamas Nialo žvilgsnio.
- Nežinau. Jie man nepasakė.
Tuo tarpu merginos nukrovė stalą įvairiausiais patiekalais: austrėmis, midijomis, putpelių kiaušiniais, keptais paukščiukais ir kelių rūšių salotomis bei daržovėmis. Alus buvo tamsus, saldokas - ir labai stiprus; Nialas tuo įsitikino, kai malšindamas troškulį vienu mauku išmaukė pusę stiklinės. Prieš pradedant valgyti merginos atnešė dubenis šilto vandens rankoms nusiplauti, paskui nušluostė jiems rankas švelniais it pūkas rankšluosčiais. Po to moterys tyliai pasišalino.
Penkias minutes abu tylėjo, visą dėmesį nukreipę į maistą. Nialą apėmė romantiška melancholija - ne toks jau nemalonus jausmas; matydamas tiek jaunų merginų, jis prisiminė Doną ir turėjo prisipažinti sau, kad labai ilgisi jos.
Ir Doginsas atrodė pasinėręs į savo mintis. Bent jau tada, kai šveitė putpelių kiaušinius su tirštu baltu padažu, jo veido išraiška buvo itin mąsli. Žmogelis vis dėbčiojo į Nialą iš po surauktų antakių, kol galiausiai prabilo:
- Klausyk... o jeigu mums, tarkime, pavyktų susitarti su vorais... Aš nieko neprižadu, tiesiog galvoju. Ar tai išspręstų tavo problemą?
- Kaip susitarti?
- Na, tarkime, jie leistų tau pasilikti čia ir dirbti mums.
Nialas įtariai paklausė:
- Kodėl manai, kad jie leis?
- Vorai mums šiek tiek skolingi. - Doginsas suleido dantis į keptą vieversį. - Mano supratimu, kerėplos nuogąstauja, kad tu nepridarytum bėdos. Teisingai? Taigi jeigu mes užtikrintume, - jis pabrėžė pastarąjį žodį, - kad tu nieko tokio neiškrėsi, galbūt ir pavyktų su jais susitarti.
- Aš gyvenčiau čia... ir tarnaučiau vabalams?
- Na, tu tarnautum man. Man reikalingas naujas padėjėjas. Ar ką nors išmanai apie sprogmenis?
- Bijau, kad ne.
- Nieko baisaus. Greitai išmoktum. - Doginsas galutinai atkuto ir užsivedė tarškėti: - Parako sudėtis labai paprasta: salietra, siera ir anglis. Tik reikia tiksliai laikytis proporcijų. Su dinamitu daugiau bėdų - štai ir mano paskutinysis padėjėjas susisprogdino, gamindamas nitrogliceriną. Bet tu šituo neužsiiminėsi. Tavo pagrindinis darbas bus anglies valymas. - Ir Doginsas pilna burna suskato aiškinti frakcinės distiliacijos principus.
Nialas apsimetė įdėmiai klausąs, tačiau jo mintys klaidžiojo kitur. Sunku patikėti, kad vorai leis jam pasilikti pas vabalus bombardyrus. Tačiau Doginsas kalba taip užtikrintai... Pasiūlymas, aišku, viliojantis. Ar gali būti kas nors nuostabiau, negu gyventi su Dona štai tokiame jaukiame namelyje? Vien pagalvojęs apie tai, vaikinas nugrimzdo į romantiškas svajones.
Doginsas baigė gerti savo alų, atsistūmė su kėde nuo stalo ir atsistojęs patapšnojo Nialui per petį.
- Nesijaudink, bernužėli. Doginsas Didysis ir Galingasis yra pakankamai įtakingas asmuo šiame mieste. Aš einu persirengti. O tu įsipilk dar alaus.
Vaikinas apsidžiaugė, likęs vienas. Galva ūžė nuo minčių. Labiausiai jį neramino, kas bus, kai vorai sužinos, kur jis slepiasi. Antrąsyk pagautas, jis atsidurs dar blogesnėje padėtyje. Jeigu jie jo ir neužmuš, tai tikrai pasirūpins, kad daugiau nebegalėtų pabėgti. Tad ar ne per didelė rizika leisti Doginsui derėtis su vorais dėl jo likimo?
Net jeigu vorai sutiktų palikti jį ramybėje, ką laimėtų Nialas? Juk vabalai - vorų sąjungininkai. Tarnaudamas jiems, jis tuo pačiu tarnautų ir vorams.
Kuo ilgiau vaikinas laužė galvą, tuo beviltiškesnė jam atrodė jo padėtis. Jis neramiai žingsniavo po kambarį, kas kartą stabtelėdamas prie lango žvilgtelėti į fontaną. Dabar, kai vaikus pašaukė namo, fontanas atrodė toks vienišas; aukšta srovė veržėsi į saulę, tarsi bandydama pasiekti dangų, bet neišvengiamai krito žemyn - visai kaip paties Nialo mintys...
Ūmai jo dėmesį patraukė atkaklus dilgsėjimas dešinės rankos pirštuose - vaikštinėdamas jis nesąmoningai čiupinėjo sustumiamąjį vamzdelį. Vaikinas išsiėmė vamzdelį iš kišenės ir užsigalvojęs pasidėjo ant delno: buvo malonu jausti jo svorį. Paskui nuspaudė mygtuką ir apstulbo: ištįsusio strypo vibracija buvo nepalyginti stipresnė nei paprastai; į šiek tiek drėgnus nuo prakaito pirštus tarytum tūkstančiai adatėlių susmigo. Suėmęs strypo galus abejomis rankomis tarp nykščių ir smilių, Nialas sukoncentravo visą dėmesį į vibraciją. Ir krūptelėjo iš netikėtumo, kai staiga Stygmasterio balsas aiškiai pratarė jo krūtinėje:
" Papasakok jam apie tvirtovę".
- Kokią tvirtovę? - pusbalsiu paklausė apstulbęs Nialas. Jis buvo jau užmiršęs, ką reiškia šis žodis. Bet vos jis prakalbo, dilgsėjimas baigėsi. Vaikinas ilgai spoksojo į strypą, sutrikęs ir nusivylęs, sukdamas galvą, ar nepabandžius atnaujinti ryšį. Tik staiga išgirdo koridoriuje Doginso balsą ir skubiai nuspaudė mygtuką. Kai sprogdintojas įėjo į kambarį, jis jau kišo vamzdelį į kišenę.
O Doginsas atrodė neįprastai solidžiai. Vietoj išblukusios geltonos tunikos jis vilkėjo juodą togą su auksine grandine aplink juosmenį. Odiniai sandalai taip pat buvo juodi, o ant galvos vietoj nušiurusios žalios kepurėlės su snapeliu puikavosi juodas smailas gobtuvas, su kuriuo Doginsas atrodė panašus į vienuolį.
- Tu pasiruošęs? Tada eime.
Koridoriuje jau laukė moterys ir vaikai, visi pasidabinę žaviais margaspalviais apdarais. Visi, išskyrus Lukreciją; toji vilkėjo juodą lininę togą, matyt, norėdama pabrėžti, kad būtent ji yra pirmoji žmona. Kai Doginsas ir Nialas išėjo iš namo, šeimyna nukurnėjo iš paskos, išsirikiavusi pagal ūgį - nuo didžiausio iki mažiausio.
Būrelis perkirto žaliąją aikštę priešais rotušę ir pasuko į pagrindinį prospektą. Ta pačia kryptimi traukė, sakytum, visi miesto gyventojai, tiek žmonės, tiek žaliai juodi vabalai su ryškiai geltonomis galvomis, gerokai aukštesni už savo tarnus; jie be paliovos kažką aiškinosi tarpusavyje, šaižiai čirpdami. Žmonės taip pat buvo nusiteikę linksmai ir nerūpestingai, ir jeigu koks nors įsidūkęs vaikiūkštis netyčia atsitrenkdavo į kokio vabalo kojas, niekas jo nebardavo. Nialą pribloškė tokie draugiški, netgi šilti santykiai tarp šeimininkų ir tarnų. Jei vorai savo tarnams kėlė tik siaubą ar, geriausiu atveju, baimingą pagarbą, tai su šiais milžiniškais šarvuotais padarais žmonės elgėsi su prieraišiu familiarumu.
Perėjęs aikštę, Nialas ūmai prisiminė žodį, kurį buvo užmiršęs.
- Kas yra kareivinės? - paklausė jis Doginso.
- Vieta, kur gyvena kareiviai. Kodėl klausi?
- Mačiau šį žodį sename plane.
Sprogdintojas sukluso.
- Vorų miesto plane?
- Taip.
- Ar toji vieta kartais nesivadino tvirtove? - lyg tarp kitko pasidomėjo Doginsas.
- Taip, tikrai. Iš kur žinai?
Tačiau mažasis žmogelis tik abejingai gūžtelėjo pečiais.
- Girdėjau visokias šnekas. Ar galėtum nupasakoti, kaip tenai patekti?
- Manau, kad taip. Ji yra vergų rajone.
Būrelis jau buvo ties miesto riba, kai Nialui krito į akis įpusėtas statyti raudonas bokštas: virš nebaigtų sienų dūzgė didžiulis spiečius auksaspalvių vabzdžių.
- Ką jie čia daro? - pasidomėjo vaikinas.
- Stato bokštą.
Nialas apstulbo.
- Vabzdžiai?
- Na, taip. Klijinės muselės.
Kelias ėjo pro pat įpusėtąjį pastatą. Čia zvimbimas buvo toks garsus, kad užgulė ausis. Nialas šūktelėjo, perrėkdamas triukšmą:
- Negi jos sau stato?
- O, ne. - Doginsas stabtelėjo, ir žmonų bei vaikų virtinė taip pat sustojo. - Muselės gyvena lizduose, kuriuos susiklijuoja iš lapų.
- Tai kaip jūs priverčiate jas statyti namus?
- Jos specialiai dresuojamos. Štai, žiūrėk.
Doginsas suraukė kaktą ir įsistebeilijo į zujančius auksinius vabzdžius primerktomis akimis. Po akimirkos muselės viena po kitos ėmė tūpti ant sienų; per trisdešimt sekundžių dūzgimas visai nuščiuvo, o visi vabzdžiai ropinėjo po bokštą, ropšdamiesi vienas per kitą. Doginso veidas išrasojo prakaito lašeliais. Jis giliai atsiduso ir atsipalaidavo. Muselės akimirksniu vėl pakilo į orą.
Sprogdintojas atrodė labai patenkintas savimi.
- Kaip tau tai pavyko? - pasidomėjo Nialas.
- Jos įpratintos paklusti mintimis duodamoms komandoms. Pamėgink ir tu.
Nialas įsmeigė akis į klijines museles ir susikaupė. Ir iškart pajuto kiekvieno iš tų auksinių vabzdžių buvimą, tarsi jie staiga būtų tapę jo kūno dalimis - kaip kojų ir rankų pirštai. Vaikinas netgi žinojo jų tikslų skaičių: aštuoniolika tūkstančių septyni šimtai aštuoniolika. Jis jau ketino mintimis perduoti muselėms įsakymą nutūpti, bet ūmai persigalvojo, prisiminęs sau duotą pažadą vengti pagyrūniškų išsišokimų.
- Bijau, kad man neišeina, - tarė jis.
Doginsas šyptelėjo - užjaučiančiai, bet ne be pasitenkinimo.
- Reikia ilgai praktikuotis.
Būrelis nužingsniavo toliau. Eidamas Nialas netikėtai suvokė, kad trumpas įsiliejimas į muselių sąmonę atgaivino jame pulsuojančiojo gyvybės srauto jutimą. Tik šįsyk jausmas kaip diena nuo nakties skyrėsi nuo to, ką Nialas jautė ryte, stovėdamas aikštėje tarp vergų. Tada jis pažino primityvų pasitenkinimą gyvenimu. O dabar aiškiai suvokė esąs tarp sau lygių būtybių - tarp mąstančių žmonių, turinčių galią valdyti savo likimus. Buvo tik vienas skirtumas tarp Nialo ir šių žmonių: jie nesuvokė turį tokią galią.
Tada Nialas lyg tarp kitko paklausė Doginso:
- Kaip tu išmokai įsakinėti klijinėms muselėms?
- A, tai visai paprasta. Jos įpratusios būti valdomos vabalų. O aš taip ilgai išgyvenau su vabalais, kad tikriausiai mano minčių bangų vibracijos susitapatino su jų bangomis. Todėl ir man pavyksta...
Aišku, Doginsas klydo. Šiuo atveju minčių vibracijos iš tiesų buvo niekuo dėtos. Museles jis valdė savo valios jėga. Nialas jau norėjo paaiškinti bičiuliui jo klaidą, bet nusprendė, kad tam netinkamas nei laikas, nei vieta.
Maždaug už pusmylio nuo miesto kelias suko į šalį, ir Nialas netikėtai atsitokėjo stovįs ant prarajos krašto. Duobė žemėje buvo mažiausiai mylios pločio ir ketvirčio mylios gylio. Jos kraštai buvo tokie statūs, kad žiūrint į juos iš viršaus svaigo galva.
- Kas tai? - nustėręs paklausė Nialas.
- Senoji marmuro kasykla.
- Bet kas ją išrausė?
Doginsas šyptelėjo.
- Žmonės.
Stačiuose karjero šlaituose aiškiai matėsi geologinių nuosėdų klodai. Pats plačiausias sluoksnis buvo tokios pat spalvos kaip kelias po kojomis. Matyt, iš čia ir buvo imama medžiaga kelių tiesimui.
Kelias leidosi į karjerą plačiu nuožulniu praėjimu. Juo ir plūdo žemyn margaspalvis vabalų bei žmonių srautas. Karjero dugne margavo dešimtys ryškių palapinių, viena iš jų - žaliai ir baltai dryžuota - dydžiu gerokai lenkė kitas. Iš ten sklindantys garsai privertė vaikino širdį džiaugsmingai suspurdėti: tai grojo variniai pučiamieji instrumentai.
Jie užtruko beveik pusvalandį, kol nusileido į karjero dugną. Ten tebeteliūškavo balos, likusios po naktį nulijusio lietaus; basakojai vaikiūkščiai lakstė po jas ir linksmai krykštavo, taškydami vienas kitą. Dar daugiau vaikų būriavosi apie besikraipančius klounus. Iš spalvingųjų palapinių bei būdelių sklido malonūs kepinių ir degintos karamelės kvapai. Pučiamųjų orkestro muzikantai, pasipuošę ryškiai raudonomis togomis su geltonais diržais, stovėjo ant natūralios akmeninės platformos; amfiteatras už jų nugarų stiprino garsą lyg galingas garsintuvas.
Priekinėje karjero dalyje buvo sustatyti suolai žiūrovams - daugiau kaip tūkstantis vietų; juos gaubė permatomas kupolas, panašus į žalsvą muilo burbulą.
Doginsas pasisuko į Nialą.
- Jei nori pažiūrėti spektaklį, pasiieškok vietos viršutinėje eilėje - iš ten bus geriau matyti. Pradžia maždaug už pusvalandžio. O man metas eiti - reikalai.
- Ačiū. - Vaikinas nekantravo apžiūrėti, kas vyksta palapinėse aplink pagrindinę sceną.
Tačiau po akimirkos Doginsas grįžo.
- Bėda, - tyliai pratarė jis.
Nialas nusekė akimis jo žvilgsnį ir pajuto, kaip susigniaužė širdis. Minioje, plūstančioje keliu žemyn, pasirodė būrelis moterų nuogomis krūtimis. Negalėjo būti jokių abejonių: tai prižiūrėtojos. Akimirkai Nialą apėmė panika.
- Jos manęs ieško?
- Nemanau. Prižiūrėtojos dažnai atvyksta pas mus į Didžiojo Griausmo šventes.
- Tai ką man dabar daryti?
- Nesijaudink. Vargu ar jos tave atpažins. Joms tu paprasčiausias vergas. Bet dėl visa ko laikykis toliau nuo šių moterų akių.
Doginsas parodė į dryžuotąją palapinę priešais žiūrovų eiles.
- Vergai dirba ten. Tu jau pažįsti Mostigą - tai tas plikis, kuris pasitiko jus šįryt. Eik ir paklausk jo, ar nereikia padėti.
Nialas įžengė į palapinę, kur darbas virte virė. Didžiąją dalį grindų ploto užėmė scena su išmoningomis dekoracijomis, kurios vaizdavo medžiais apaugusią salą. Kartoninėse vilnyse plūduriavo išmetęs inkarą laivas, netoliese į jūrą įtekėjo upelis. Pakrantėje stovėjo šiaudinės čiabuvių trobelės, ir burtininkas žiniuonis su kaukolių vėriniu ant kaklo šoko apie katilą, kuriame virė nelaimingos išvaizdos jūreivis. Apžiūrėjęs dekoracijas iš arčiau, Nialas įsitikino, kad žiniuonis, kaip ir visa sala, padarytas iš medžio bei papjė-mašė, kurį dar dabar skubiai tepliojo dažais pameistriai.
Užpakalinė palapinės siena šliejosi į statų karjero šlaitą; pro pravirą angą matėsi sudėtingos virvių ir suktuvų konstrukcijos, laikančios palapinę. Tuoj už angos skardyje buvo išraustas urvas, priešais kurį plušėjo vergai, kraudami į vežimėlį kažkokias statines. Plikasis vyriškis, pervargęs ir suirzęs, stengėsi sužiūrėti visus vienu metu. Kai Nialas priėjęs paklausė, ar nereikia pagalbos, jis piktai atšovė: "Eik šalin!" Bet įdėmiau pažiūrėjęs, atpažino vaikiną.
- A, tai tu! Štai jau dvi valandas apsieiname be tavo pagalbos. Kur tave velnias nešiojo?
- Misteris Doginsas prašė padėti.
- Gerai, eik ir paskubink tuos avigalvius vergus. Štai, paimk šitą. - Plikis ištiesė Nialui botagą.
Nialas nusigavo į urvą. Jo nuožulnios sienos buvo giliai įsirėžusios į skardį, visas plotas nuo grindų iki lubų prikrautas medinių statinių bei dėžių su sprogmenimis. Viena iš statinaičių gulėjo sulaužyta ant grindų, ir žvairaakis berniokas mėgino sušluoti išbyrėjusį paraką visiškai tam netinkama šluota. Nialas iškart suprato, kad vergus reikia ne skubinti, o, atvirkščiai, pristabdyti. Įaudrinti šventės atmosferos, tie kvaišeliai puldinėjo į visas puses kaip išprotėję termitai, rideno statines, tampė dėžes, o paskui palikdavo jas kitiems vergams po kojomis užmiršę, ką ketino daryti. Raudonplaukis vaikinukas su gumbuotais keliais, tikriausiai plikio padėjėjas, iš paskutiniųjų stengėsi jiems vadovauti, tačiau nesėkmingai.
Nialas prisistatė jam ir tiksliai išklausinėjo, ką reikia padaryti. Tada suskirstė vergus po tris ir kiekvienai grupelei davė po užduotį. Jis vis pliaukšėjo ore rimbu apsimetinėdamas, kad naudojasi juo, bet iš tiesų rimbas jam buvo nereikalingas. Vergai pakluso jo valiai - pakluso taip pat uoliai ir nuolankiai kaip neseniai matytosios klijinės muselės. Viena brigada nešė statinaites iš rūsio gilumos, kita krovė jas į karučius, trečia vežė į palapinę. Ten pameistriai dėjo statinaites vieną prie kitos į tuštumą po dirbtine sala. Nepraėjus nė pusvalandžiui, darbas buvo baigtas, ir plikis ėmė pagarbiau žiūrėti į Nialą. Kai vaikinas paklausė, ar daugiau nieko nereikia padaryti, plikis atsakė:
- Tik laikyk tuos prakeiktus vergus nuošaliau, kol mes pasiruošime.
Tą akimirką pro priekinį įėjimą palapinėn įžengė Doginsas. Nialas pamojavo jam, tačiau mažasis žmogelis susiraukė ir nežymiai papurtė galvą. Vaikinas netruko suprasti jo nepasitenkinimo priežastį. Paskui Doginsą palapinėn suėjo pustuzinis prižiūrėtojų, jų priešakyje - Odina. Laimei, ji buvo nusisukusi nuo Nialo, kalbėjosi su moterimi už nugaros. Vaikinas apsigręžė ir nėrė lauk pro užpakalinį išėjimą.
Parako rūsys buvo tuščias. Viduryje ant grindų gulėjo sutrūkusi statinaitė, aplinkui pilkavo plonas parako sluoksnis. Nialas nusigavo į pačią urvo gilumą. Čia buvo maloniai vėsu, kvepėjo drėgme ir grybais. Po maišaties palapinėje vaikinas džiaugėsi galįs pailsėti. Išsirinkęs tamsiausią kampą už statinių rietuvės, jis patogiai įsitaisė ant sprogmenų dėžės. Po kelių sekundžių pajuto, kad akys merkiasi, ir atsirėmė pakaušiu į sieną.
Švelnus prisilietimas prie skruosto akimirksniu išvaikė snaudulį. Aiktelėjęs iš išgąsčio, Nialas atsisėdo ir įsmeigė akis į tamsą. Šešėlyje kažkas šmėkštelėjo. Vaikinas iš pradžių pamanė, kad tai nedidelis tūkstantkojis. Jis atsargiai patraukė į šalį vieną parako statinaitę, įleisdamas daugiau dienos šviesos. Kampe nieko nebuvo, išskyrus gelsvai žalią gumbą ant sienos, panašų į išsipūtusį grybą. Nialas išsiėmė iš kišenės savo vamzdelį ir pabaksnojo juo keistąjį auglį: kietas. Vaikinas pagalvojo, kad galbūt grybe slepiasi koks nors padarėlis, ir palietė jį pirštu. Vos tik jis taip padarė, iš grybo viršūnės išlindo mažytis pilkas čiuptuvėlis, primenantis drėgną pirštą, ir pamėgino pačiupinėti jo ranką. Nialas instinktyviai atsitraukė. Bet kadangi čiuptuvėlis atrodė nepavojingesnis už slieką, jis vėl atkišo smilių ir leido padarui jį paliesti. Vaikino nuostabai, ūmai ištįsęs čiuptuvėlis žaibiškai apsivijo apie pirštą ir užsiveržė lyg mažytė kilpavirvė. Nialas pačiupinėjo jį kita ranka; akimirksniu iš grybo iššokęs antras čiuptuvėlis apsisuko apie kitą pirštą. Vaikinas švelniai truktelėjo ranką; čiuptuvėliai dar tvirčiau užsiveržė. Jie akivaizdžiai bandė pritraukti jo ranką prie grybo. Nialas staigiu trūktelėjimu išlaisvino pirštus. Ten, kur buvo apsiviję čiuptuvai, liko ploni raudoni žiedeliai.
Iš visko sprendžiant, tai buvo mažesnė versija padaro, užpuolusio Nialą naktį: iš pradžių atsargiai, neryžtingai apčiupinėja kojelėmis, primenančiomis sraigės ragus, paskui žaibiškai griebia su neįtikėtina jėga. Pakišęs po grybu sustumiamąjį vamzdelį, Nialas nesunkiai atplėšė jį nuo sienos. Grybas atrodė priaugęs viena centrine šaknimi, tačiau tos šaknies pagrindą juosė dar mažyčiai siurbtuvėliai, panašūs į alkanas burnytes. Vaikinas kyštelėjo vienai iš tų burnų mažąjį pirštą; toji akimirksniu prasivėrė ir apžiojo pirštą, o pustuzinis čiuptuvų, pasirodžiusių iš grybo viršūnės, pamėgino sugriebti jo ranka. Čiuptuvai lindo iš gleivėto paviršiaus, tarsi pats grybas buvo sudarytas iš kažkokio klampaus skysčio. Nialas išlaisvino ranką; piršto galas buvo išteptas dvokiančiomis gleivėmis, kurias jis skubiai nusivalė į savo darbinį palaidinį.
Stebėdamas pilkus čiuptuvėlius, vaikinas tyčia atsipalaidavo ir atvėrė sąmonę. Jis norėjo išsiaiškinti, kas tai per padaras - gyvūnas ar augalas. Akimirkai jo protas susiliejo su grobuoniška amžinai alkanos būtybės sąmone, paskui apsupo ją ir įtraukė į save. Nialas pajuto silpną energijos pulsavimą - tarsi žiūrėtų į padarėlį pro raibuliuojantį vandens paviršių.
- Ką tu čia veiki?
Vaikinas krūptelėjo lyg pamėtėtas staigaus smūgio iš apačios. Nukreipęs visą dėmesį į grybą, jis net nepastebėjo, kaip prisiartino Odina, tyliai žengdama basomis kojomis.
- Ką tu čia veiki? - pakartojo ji.
Nialas pagaliau atgavo žadą.
- Slepiuosi.
- Tą aš matau. Nuo ko?
Vaikino išgąstį pakeitė palengvėjimas, sumišęs su kaltės jausmu. Palengvėjo todėl, kad jis netikėtai suprato patinkąs Odinai. Bet, vos ją pamatęs, Nialas automatiškai įsibrovė jos sąmonėn ir todėl jautėsi kaltas. Jis taip gerai pažinojo šią moterį, kad be vargo skaitė jos slapčiausias mintis, tačiau darydamas tai jautėsi lyg vagis, įslinkęs į miegamąjį.
Nialas pasislinko, užleisdamas Odinai vietą ant sprogmenų dėžės; ji atsisėdo šalia jo. Taip ir liko neaišku, kurio iš jų sąmonė tai pasiūlė. Akimirką vaikinas žvelgė į moters veidą; paskui, paklusdamas tam pačiam instinktyviam potraukiui, paėmė ją už rankų ir pabučiavo į lūpas. Odina apsivijo rankomis jo kaklą, ir jie prigludo vienas prie kito. Tai įvyko visiškai natūraliai, ir abu pajuto džiaugsmą bei palengvėjimą, kad pagaliau įvyko. Nialas suprato, kad Odina troško šito nuo tada, kai moterų kvartale pagavo jį besibučiuojantį su tamsiaplauke mergina.
Odina atšlijo pirmoji; matyt, viršų paėmė disciplinuota prižiūrėtoja.
- Nuo ko tu slepiesi?
- Aš pabėgau iš miesto, - prisipažino Nialas.
- Bet kodėl? - apstulbo moteris. Ji laikė vorus griežtais, bet kilniadvasiais šeimininkais, kuriems tarnauti - didelė garbė.
- Vorai nužudė mano tėvą.
- Girdėjau. Bet tai buvo nelaimingas atsitikimas. Juk jis bandė užpulti vieną iš šeimininkų.
- Žinau. Bet vis tiek negaliu jiems atleisti.
- Privalai atleisti. Jie - mūsų valdovai. Mes neturime teisės kritikuoti jų poelgius, - pareiškė prižiūrėtoja.
Nialas jautėsi keistai, šitaip kalbėdamasis su ja. Jis matė, kaip žodžiai formuojasi Odinos galvoje į mintis, ir kai Odina pagaliau ištardavo juos balsu, frazė nuskambėdavo lyg pavėlavęs aidas. Akimirkai vaikinui kilo pagunda papasakoti jai tai, ką sužinojo iš Kazako; bet jis beveik iš karto atmetė tą mintį. Būtų nedora užkrauti šiai moteriai naštą, kurios ji nepajėgs pakelti.
- Tu privalai grįžti su manimi į miestą, - švelniai tarė Odina. - Šeimininkai tikrai supras tave ir atleis. - Ji vėl apsikabino Nialo kaklą ir prigludo veidu prie jo peties. - O tada galėsi tapti mano vyru.
Nialas susiprotėjo, kad tai išskirtinis pasiūlymas: tarytum princesė siūlytųsi į žmonas baudžiauninkui.
- Prižiūrėtoja negali imti už vyrą pabėgusio vergo.
Odina švelniai suėmė delnais vaikino veidą ir pažvelgė jam į akis.
- Prižiūrėtoja gali imti už vyrą, ką nori - tai jos privilegija.
Ji vėl pabučiavo vaikiną, švelniai, bet aistringai. Tarytum kažkas perėjo iš jos lūpų į jo, ir iš jo į jos - pasikeitimas gyvybine energija. Ir ūmai Nialas suprato, kad Odina nepaliko jam galimybės rinktis. Tiesa, jis lengvai galėjo įtikinti ją išeiti ir apsimesti, kad jiedu niekada nebuvo susitikę; iš meilės Nialui Odina padarytų viską, ko jis paprašytų. Bet taip pasielgdamas jis padarytų prižiūrėtoją išdavike, nuolat slegiama kaltės jausmo. Todėl Nialas iš anksto žinojo, kad niekada šito nepaprašys; jis jautėsi atsakąs už šią moterį.
- Gerai, - tarė jis. - Tebūnie, kaip tu nori.
Šįkart Odina reikliai prisitraukė vaikiną prie savęs ir godžiai įsisiurbė į jo lūpas. Jiedu atsidavė malonumui jausti vienas kito šilumą, užmiršę viską pasaulyje. Tik staiga Nialas pajuto kažką savo plaukuose ir pasišlykštėjęs krūptelėjo, kai slidus čiuptuvėlis ėmėsi tyrinėti jo kaklą.
- Kas nutiko? - paklausė Odina.
Nialas parodė į grybą.
- Kas tai?
Moteris nusijuokė.
- Tai tik grybas galvakojis.
Ji atsistojo, išsitraukė prie diržo kabantį durklą ir kirto per grybą. Tas nukrito ant grindų. Didžiulei Nialo nuostabai, Odina pasilenkė, pasmeigė grybą durklu ir įsimetė į odinį kapšą prie juosmens.
- Ką tu su juo darysi?
- Šitie grybai labai skanūs. - Odina paglostė vaikino plaukus. - Kai tapsi mano vyru, ruošiu tau juos pietums.
Iš lauko atsklido iškilmingas trimitų skardėjimas. Moteris paėmė Nialą už rankos.
- Metas eiti.
- Ar nieko, kad mus pamatys drauge?
Ji nusijuokė.
- Tegu mato ir pavydi.
Vedamas Odinos atgal į dienos šviesą, Nialas jautėsi laimingas ir kartu nusivylęs: laimingas, kad gali būti su šia moterimi, nusivylęs, kad jo bandymas pabėgti vis tik sužlugo.
Doginsas, stovėjęs prie galinio išėjimo iš palapinės, įsmeigė į Nialą nuostabos ir siaubo kupiną žvilgsnį. Vaikinas nusuko į šalį akis.
Žiūrovų tribūnos buvo sausakimšos: žmonės susispaudę sėdėjo ant suolų, vabalai bombardyrai stovėjo ant plačių platformų tarp eilių. Odina nusivedė Nialą į prižiūrėtojoms skirtas vietas. Ji atsisėdo ir kiek pasislinko, kad ir vaikinas tilptų ant suolo galo. Kitos prižiūrėtojos smalsiai žvilgčiojo į Nialą, bet nė viena nesuprato, kas jis toks. Odina neišdavė paslapties.
Priešakinę eilę buvo užėmusi Doginso šeimyna; visi jos nariai lyg apžavėti spoksojo į margąją palapinę, vaikai čiulpė didžiulius ryškius ledinukus. Iš vidaus žalsvasis kupolas-burbulas atrodė žydras, mat stiklas buvo toks skaidrus, kad jo beveik nesimatė. Ir dar jis turėjo savybę atspindėti saulės karštį, todėl burbulo viduje, nepaisant vidurvasario kaitros lauke, jauteisi lyg šiltą žiemos popietę.
Odina šnekučiavosi su greta sėdinčia mergina. Nialas su pasididžiavimu žvelgė į savo sužadėtinę. Medaus spalvos plaukai, saulėje įdegusios krūtys, baltutėliai dantys - ji, be jokios abejonės, buvo dailiausia iš prižiūrėtojų. Svaigdama iš laimės, moteris tarytum švytėjo iš vidaus. Ar Nialas buvo įsimylėjęs ją? Šiuo atveju tai netinkamas klausimas. Nialas buvo tokio amžiaus, kai kiekvienas trokšta mylėti ir būti mylimas, tad puola paskui bet kurią merginą, parodžiusią bent menkiausią prielankumo ženklą. Taigi Nialo atveju klausimas, ar jis mylėjo Odina, nebuvo esminis; svarbiausia, kad Odina mylėjo jį. Antrą sykį nuskardėjo fanfaros. Tribūnose iškart įsiviešpatavo tyla, visų akys nukrypo į palapinę. Štai vergai ištraukė kaiščius, kuriais ji buvo pritvirtinta prie žemės. Į priekį išėjo Bilas Doginsas, nusilenkė žiūrovams, tada pasisuko į palapinę ir įsakmiai kilstelėjo rankas virš galvos. Dryžuotas audeklas lėtai pakilo į orą, traukiamas nematomų suktuvų, o paskui nusileido ant parako rūsio tarsi kokia uždanga scenos gilumoje. Išvydę salą, žiūrovai prapliupo aplodismentais. Doginsas, sau paskyręs renginio vedėjo vaidmenį, grakščiai pasitraukė į šalį.
Ant laivo denio pasirodė juodabarzdis piratų kapitonas su viena medine koja, niekinančiai nužvelgė auditoriją ir skardžiai suriko:
- Ei, jūs, avigalviai, ko akis išvertėte? Jūs neišgąsdinsite Pito Medinės Kojos! - jis nusigręžė ir šūktelėjo žemyn: - Vyrai, į mus stebeilijasi minia idiotų! Pulkime juos ir sukapokime į gabalus!
Tą akimirką už jo driokstelėjo garsus sprogimas, ir Pitas Medinė Koja pašoko į orą lyg pabaidytas kiškis, pamesdamas skrybėlę bei jūrinius žiūronus. Žiūrovai pratrūko kvatoti, o vabalai juokingai sukruto, trindami čiuptuvėlius vieną į kitą ir tuo būdu išgaudami žiogų svirpimą primenantį garsą. Nialas, kurio žinios apie teatrą skendėjo miglotuose paveldėtosios atminties kloduose, kvatojo garsiau už visus.
Vaidinimas vyko toliau. Pitas Medinė Koja ir jo įgula atplaukė į salą ieškoti čia užkasto lobio; anot Pito, gavęs savo dalį, jis galės ramiai pasitraukti į pensiją, o laisvalaikį leis, dirbdamas budeliu. Tačiau saloje gyveno begalė žiaurių žmogėdrų (kuriuos vaidino vergai juodai ištepliotais veidais ir rankomis). Naujasis Pito artilerijos viršininkas - senąjį prarijo ryklys - buvo toks nevėkšla, kad negalėjo degtuko įžiebti nesukėlęs sprogimo. Kai piratų vadeiva įsakė duoti melagingą nelaimės signalą, norėdamas įvilioti į spąstus pro šalį plaukiantį prekybinį laivą, o artilerijos viršininkas piktai pašnairavo į jį, visi vaikai tribūnose sukrykštė iš džiaugsmo nujausdami, kad tuoj vėl driokstels. Kai po akimirkos nevykėlis artileristas pasirodė denyje su glėbiu raketų, visa įgula su kapitonu priešakyje nėrė slėptis, o žiūrovai taip griausmingai kvatojo ir trypė, kad Nialui teko užsikimšti ausis. Raketos, kaip ir reikėjo tikėtis, sprogo, išsilakstydamos į visas puses, o artilerijos viršininkas įspūdingai nušoko nuo denio atbulas, ore persivertęs per galvą - ir tik ypač tikslaus laiko apskaičiavimo dėka neįlėkė į raketų liepsnas. Matyt, tai buvo patyręs akrobatas.
Spektaklis neapsiėjo ir be meilės istorijos, kuri Nialui padarė kur kas didesnį įspūdį už nuolatinį bumbčiojimą. Kapitono padėjėjas, doras vaikinas, nelygioje kovoje patekęs į piratų nelaisvę, įsimylėjo gražuolę iš užgrobtojo prekybinio laivo, ir jiedu ryžosi bėgti. Sučiupti čiabuvių, įsimylėjėliai pro narvo grotas stebėjo, kaip žmogėdros ruošiasi puotai, kurioje jiedu turėjo būti pagrindinis patiekalas. Laimei, pagrobėjai nesuprato, kad tarp šakų, kurių jie prisirinko laužui, kažkokiu būdu pakliuvo ir ryšulys signalinių raketų. Raketos sprogo pačiu tinkamiausiu laiku; žmogėdros išsilakstė, belaisviai paspruko. Tada Nialas ir suprato, kodėl žiūrovų tribūnos uždengtos gaubtu: trys raketos atsimušė į gaubtą ir sprogo, tačiau nepaliko jame nė žymės.
Trečiajame veiksme - vaidinimas truko beveik dvi valandas - piratai pririšo dorąjį kapitono padėjėją ir jo mylimąją prie savo burlaivio stiebų, prikrovė aplinkui statinaičių su paraku, ketindami jas susprogdinti, o patys pasiruošė sprukti prekybiniu laivu. Žmogėdros, pasinaudoję proga, užpuolė piratus. Kol pagrindinis herojus neįtikėtinai mikliai perpjovinėjo mylimąją laikančius pančius, įsikandęs durklą į dantis, čiabuviai virve užsiropštė ant denio. Deja, vergai, tikriausiai nepakankamai repetavę šią sceną, prisistatė pernelyg anksti, ir kurį laiką žiaurieji žmogėdros sustoję rateliu kuo ramiausiai stebėjo herojaus pastangas išsilaisvinti, o tas tuo tarpu apsimetinėjo jų nematąs.
Doginsas užkulisiuose įniršęs mostagavo rankomis, tačiau niekas nekreipė į jį dėmesio. Galų gale abu įsimylėjėliai galutinai atsikratė pančių, ir herojus, durklu nukirtęs degantį degiklį, nerūpestingai numetė jo galą šalin. Degiklis, savaime suprantama, pataikė tiesiai į kibirą su signalinėmis raketomis, kurios iššovė į visas puses, kibirkštimis uždegdamos fejerverkus, dėl kažkokios nepaaiškinamos priežasties išmėtytus po denį. Kulminacija buvo tiesiog stulbinanti. Herojus ir herojė sėkmingai nusiyrė sau, traukiami nematomos virvės, o laivas virto nuostabiu fejerverku: žaižaruojančios spalvingos kibirkštys tryško pro visus iliuminatorius, liukus ir netgi nuo stiebų viršūnių.
Tačiau žmogėdros, kaip paaiškėjo, nė nemanė toliau laikytis scenarijaus. Jie linksmai strapaliojo kibirkščių lietuje, kvatodami ir mojuodami rankomis. Vienas iš vergų suklykė iš skausmo, kai raketa pralėkė jam tarp kojų, ir puolė žemyn per bortą; bet kiti toliau sau trypė, visai pašėlę iš džiaugsmo. Galiausiai į sceną išpuolęs Doginsas ėmė kažką šaukti jiems, tačiau fejerverkų poškėjimas ir spigus kvatojimas nustelbė jo balsą.
Ir kaip tik tada nugriaudėjo pirmasis sprogimas. Staiga laivo pirmagalys skiedromis išlėkė į orą. Vergai nuščiuvo ir išpūtė akis, tikriausiai manydami, kad tai pokštas. Akimirkai stojusioje tyloje pasigirdo Doginso riksmo nuotrupa: "...bėkit iš čia, mulkiai!" Paskui jis apsisuko ir nėrė šalin; tą pačią sekundę galingas sprogimas supurtė laivą.
Denį apgaubė juodi dūmai, į stiklinį gaubtą subarškėjo skeveldrų lietus. Vaikai priešais Nialą plojo ir krykštė iš smagumo, tikriausiai manydami, kad taip ir turi būti. Visoje saloje sproginėjo fejerverkai, palapinė, atitraukta prie skardžio, taip pat užsiliepsnojo ir netrukus išnyko ugnyje. Ūmai Nialas prisiminė paraką, išbarstytą ant rūsio grindų. O po akimirkos stiprus požeminis smūgis sudrebino žiūrovų tribūną, nusviesdamas vaikus nuo suolų. Moterys ėmė klykti, o paskui kosėti ir čiaudėti: pro stiklinio burbulo apačią kamuoliais virto vidun juodi dūmai. Žemė po kojomis virpėjo, akmenų skeveldros plakė kupolą lyg juoda kruša. Kai kurie suolai apvirto, tačiau dauguma liko stovėti kaip stovėję. Vienas žmogaus dydžio uolos luitas pramušė burbulo stiklą ir įkrito vidun, suknežindamas laiptelius kiek žemiau tos vietos, kur sėdėjo Nialas. Tačiau dauguma skeveldrų tesugebėjo įskelti stikle tik žvaigždžių pavidalo kibirkštis - matyt, nepaisant skaidrumo, toji medžiaga buvo tvirta kaip plienas.
Kad ir kaip keista, tačiau tribūnose nesusidarė paniška spūstis. Visi suprato, kad likti po kupolu saugiausia. Vaikai išsitiesė ant grindų, spoksodami aukštyn į pajuodavusį nuo šiukšlių burbulo stogą. Odina, įsikibusi Nialui į ranką, įsikniaubė veidu jam į petį. Palaipsniui poškėjimas ir dundėjimas tilo kaip tolstantis griaustinis, kol galiausiai karjere įsiviešpatavo tyla.
- Einu, pažiūrėsiu, kaip ten Doginsas, - tarė Nialas Odinai.
Jis nuskubėjo laiptais žemyn, laikydamasis už turėklų; duobę, išmuštą nukritusio akmens luito, teko apeiti. Ore tvyrantis sieros dioksido kvapas taip dusino, kad buvo neįmanoma net seilę nuryti. Jausmas toks, tarsi eitum per tirštą rūką. Kai dulkės nusėdo ir saulė apšvietė kraupų reginį, Nialas suvokė, kaip vis tik pasisekė žiūrovams, kad sėdėjo po apsauginiu gaubtu. Visas palapines ir stogines sprogimo banga nubloškė toli į šalį. Ten, kur buvo sala, karjero dugne žiojėjo gilus krateris. O parako rūsys dingo visai: sutrupėjus virš jo kybojusiam skardžiui, urvo vietoje stūksojo tik milžiniška skeveldrų krūva.
Nialas rado Doginsą, spoksantį žemyn į kraterį. Sprogdintojas buvo piktas ir dulkinas nuo galvos iki kojų.
- Dėkui Dievui, tu gyvas, - lengviau atsikvėpė Nialas.
- O taip, aš tai gyvas. Bet užtat praradau šimtus tonų sprogmenų. - Ir žmogelis apmaudžiai parodė į skeveldrų kalną.
- O vergai?
- Jie gavo, ką užsitarnavo, - atšovė Doginsas. - Bet iš kur aš gausiu sprogmenų iki metų galo?
- Ar tau nereikėtų susirasti žmoną? Ji tikriausiai nerimauja dėl tavęs. - Nialas niekaip neįstengė kalbėti apie žmonas daugiskaita.
- Gal ir tavo tiesa.
Apmaudžiai atsidusęs, Doginsas atsigręžė į tribūnas, kurių gaubtą dengė dulkių ir skeveldrų sluoksnis; kai kur tas sluoksnis buvo grėsmingos raudonos spalvos. Staiga už jų nugarų dar kartą driokstelėjo - tai nuo skardžio nuskilo dar vienas luitas.
Iš tunelio po tribūnomis išbėgo Mostigas, plikasis Doginso padėjėjas. Nialo nuostabai, jis šypsojosi iki ausų. Pribėgęs jis trinktelėjo sprogdintojui per petį ir džiaugsmingai šūktelėjo:
- Puiku! Nuostabu! Gali tikėtis paaukštinimo tarnyboje! - Doginsas piktai dėbtelėjo į Mostigą manydamas, kad tas tyčiojasi.
- Ką čia paistai?
Mostigas pašnibždomis paaiškino:
- Jie mano, kad taip ir turėjo būti pagal scenarijų. Tavim dėtas, aš to neneigčiau.
Iš po pramušto kupolo išropojo visas spiečius vabalų bombardyrų ir glaudžiu ratu apstojo Doginsą. Jie entuziastingai krutino čiuptuvėlius ir šaižiai čirpė - net Nialas suprato, kad tai reiškia sveikinimą. Mažasis sprogimų organizatorius sukinėjosi nuo vieno į kitą su kvailoka šypsena veide ir pirštų ženklais neryžtingai protestavo. Tačiau labiausiai vaikinas nustebo, kai pats stambiausias vabalas uždėjo Doginsui ant galvos dešiniąją priekinę leteną, o Doginsas ūmai kniūbsčias parpuolė ant žemės.
- Ką tai reiškia? - pakuždomis paklausė Nialas Mostigo.
Tas taip įdėmiai stebėjo susijaudinusius vabalus, kad vaikinui teko pakartoti klausimą.
- Tai reiškia... reiškia, kad nuo šiol jie laikys Bilą sau lygiu, - galiausiai atsakė plikasis padėjėjas, pats nedrįsdamas patikėti savo akimis.
- Ar tai didelė garbė?
- Žinoma! Tai tas pats, kas... vainikuoti karaliumi! - Vabalai suskato raginti Doginsą keltis; galų gale tas taip ir padarė, perdėtai kuklindamasis ir žemindamasis. Akimirkai sutikęs jo žvilgsnį, Nialas nustėro, pamatęs žmogelio akyse sielvarto išraišką.
Dūmai baigė išsisklaidyti, žmonių ir vabalų minia plūdo iš tribūnų. Lukrecija braukė dulkes nuo savo juodos togos; atrodė, ji tuoj apsipils ašaromis. Kitos žmonos ir vaikai taip pat nukabino nosis. Pamačiusi savo vyrą vabalų apsuptyje, Lukrecija susidomėjusi priėjo arčiau ir įsiklausė į šaižų čirpimą; jos veidas nušvito džiaugsminga nuostaba, kuri palaipsniui perėjo į nepatiklumą. Likusieji šeimos nariai taip pat pritilo nujausdami, kad čia vyksta kažkas labai svarbaus. Galų gale vabalai pasišalino, o Doginsas antrąsyk išsitiesė ant žemės ir gulėjo taip, kol tie dingo iš akių. Kai sprogdintojas pagaliau atsistojo, pribėgusi Lukrecija pakibo jam ant kaklo, kitos žmonos ir vaikai susispietė aplinkui.
- Na, ir sekasi gi kai kuriems, - sukuždėjo Mostigas Nialui į ausį.
Vaikinas akimis ieškojo Odinos ir po sekundėlės išvydo ją minioje, plūstančioje iš tribūnos; ji taip pat dairėsi Nialo. Jis ėmė brautis pro žmones link savo išrinktosios, tačiau nespėjęs nė kelių žingsnių nueiti pajuto, kaip kažkas nutvėrė jį už rankos. Tai buvo Doginsas.
- Palauk. Noriu su tavimi šnektelėti.
- Gerai, tik iš pradžių turiu pasikalbėti su štai ta prižiūrėtoja... - Nialas pamojavo Odinai, tačiau toji žvelgė į kitą pusę.
- Suspėsi, - nekantriai nukirto Doginsas.
Jis pačiupo vaikiną už pečių ir nusivedė priešinga kryptimi, link pakylos, ant kurios prieš vaidinimą grojo orkestras. Už jos minia negalėjo jų matyti.
- Ta tvirtovė... ar galėtum parodyti, kur ji yra?
- Na, taip. Nubraižysiu tau planą.
- Bala nematė to plano. Ar gali mane tenai nuvesti? Nialas nustebęs įsmeigė į pašnekovą akis; jis pamanė, kad kažką ne taip suprato.
- Bet tvirtovė juk mieste, vergų rajone.
Doginsas nekantriai linktelėjo.
- Žinau, žinau. Tai ar nuvesi?
- Kada? - Nialas pagalvojo apie Odiną.
- Dabar. Šįvakar.
- Atleisk, bet tai neįmanoma.
- Kodėl? - net suaimanavo iš nevilties mažasis sprogimų organizatorius.
- Prižadėjau grįžti pas vorus.
Doginsas papurtė vaikiną už peties.
- Ką čia paistai, kvaily? Juk sakiau, kad sutvarkysiu šį reikalą.
- Taip, bet paskui mane surado viena prižiūrėtoja - štai ji, ana ten...
Doginsas sudejavo.
- Vadinasi, tu suimtas?
- Ne visai taip. Tiesiog prižadėjau jai...
- Kas tarp jūsų vyksta? - Nialas nusuko akis. - Juk kažkas vyksta, ar ne tiesa?
Nialas pasijuto kaltas už Odiną.
- Ji nori už manęs tekėti, - galiausiai prisipažino jis.
Vaikino nuostabai, Doginsas tik lengviau atsiduso.
- Ačiū Dievui! - Jis kumštelėjo Nialui į petį. - Jeigu ji nori už tavęs ištekėti, vadinasi, nesiruošia įduoti vorams, teisingai?
- Bet Odiną nori, kad grįžčiau į miestą, ir aš prižadėjau...
- Labai gerai, įvykdysi savo pažadą rytoj. - Doginsas beveik maldavo. - Įkalbėk ją. Pasakyk, kad prižadėjai man padėti šįvakar. Pasakyk bet ką. Ji galės pernakvoti čia, o ryt iš ryto abu iškeliausite.
- Bet kodėl nori, kad eičiau su tavimi? Galėčiau nubraižyti tikslų planą.
Doginsas papurtė galvą.
- Taip nieko nebus. Tu atvedei šįryt vergus, tu ir turi vakare juos parvesti. Tiesą kalbu?
Nialas visai sutriko.
- Vergus?
- Na, taip, vergus. - Ir Doginsas sąmokslininkiškai pamerkė akį.
Ūmai Nialas suprato, ką sumanė bičiulis, ir apstulbo. Jis nusuko veidą, slėpdamas džiaugsmingą viltį, kuri privertė širdį pašokti. Doginsas suprato tai kaip neryžtingumą.
- Nagi, drauguži! Ne taip jau daug prašau.
Nialas giliai atsikvėpė.
- Iš pradžių turiu pasikalbėti su Odina.
Doginsas spūstelėjo vaikino petį.
- Aš pats ją atvesiu.
Doginsas nuskubėjo šalin. O Nialo galvoje mintys vijo viena kitą. Jis ir džiaugėsi, ir dvejojo, nedrįsdamas patikėti savo sėkme. Dar prieš kelias valandas jis laužė galvą, kaip įkalbėti Doginsą tapti sąjungininku, o štai dabar tas siūlosi pats, nė neprašytas. Labiausiai vaikiną neramino klausimas, kodėl Doginsas staiga ryžosi tokiai rizikai.
Odina atėjo viena. Vos pamatęs ją, Nialas suprato: ši moteris padarys viską, ko jis paprašys. Jis paėmė Odina už rankų; paskui ji apsikabino vaikino kaklą.
- Klausyk, šiąnakt pasiliksime čia, - tarė Nialas. - Tau taisyklės to nedraudžia?
Odina papurtė galvą.
- Puiku. Supranti, prižadėjau Doginsui ir negaliu laužyti duoto žodžio... - Bet Nialas jau suprato, kad aiškintis nėra reikalo; Odina patikės viskuo, ką jis besakytų. - Ar kitos prižiūrėtojos nepasiges tavęs?
- Ne. Mes galime likti, kur patinka.
Odina ėmė bučiuoti jį trumpais bučiniais, vos liesdamasi lūpomis. O Nialo atmintyje iškilo visai netinkama asociacija: mažytis pilkas čiuptuvėlis, mėginantis apsivyti jo pirštą. Bet jis iškart išmetė tą mintį iš galvos ir prisispaudė prie moters visu kūnu, atsiduodamas maloniam svaiguliui.
Staiga abu krūptelėjo, iš už pakylos kampo pasirodžius Doginsui.
- O, atleiskite, - sumišęs šyptelėjo tas. - Bet mums jau metas eiti.

Virš kelio tvyrojo lengvas sidabrinis rūkas, todėl patekėjus mėnuliui keleivių šešėliai sumirgėjo kaip gyvi. Oras buvo drėgnas ir žvarbus, tačiau Nialas jautė viduje šilumą, paliktą vyno, kurio prieš išeidamas išgėrė su bendrakeleiviais. Jis žingsniavo pirmas, likusieji kėblino iš paskos, išsibarstę po visą kelio plotį. Visi vilkėjo pilkus nutrintus darbinius palaidinius, ir bet kas, sutiktas kelyje, būtų palaikęs juos visiškai nusistekenusiais vergais, grįžtančiais į miestą po ilgos darbo dienos. O iš tiesų vyras, kuris pėdino paskui Nialą, kairįjį petį iškėlęs aukščiau už dešinį, buvo aktorius, vaidinęs piratų kapitoną; kuprotas vaikinas greta jo buvo Mostigo padėjėjas - kuprą atstojo po drabužiais pakišta pagalvėlė. Dauguma Nialo palydovų buvo dar visai jauni, atrinkti dėl smulkaus sudėjimo.
Jie vos vilkosi keliu, mat Doginsas, kuris ėjo paskutinis, neleido savo bičiuliams artintis prie vorų miesto įprastu greitu žingsniu; netgi liepė visiems įsivaizduoti save pavargusiais vergais ir atitinkamai elgtis. Vyrai taip uoliai vykdė vadovo nurodymus, kad iki šiaurinės miesto ribos šliaužė beveik dvi valandas.
Nialas iš pradžių abejojo, ar iš sprogdintojo sumanymo bus kokia nauda; bet kuo arčiau miesto, tuo labiau tvirtėjo jo tikėjimas sėkme. Jis tik baiminosi, kad nepatyrusius jaunuolius gali išduoti nerimas ar įtampa, bet netrukus suvokė savo baimės nepagrįstumą. Vabalų tarnai niekada neturėjo pagrindo bijoti vorų, todėl įsiveržimą jų tvirtovėn laikė smagiu nuotykiu. Štai kodėl žingsniuodamas šaltoje mėnesienoje, traukdamas į save lapų ir drėgnos žemės kvapą, Nialas jautė vien džiaugsmą ir palengvėjimą: darbas pradėtas, ir kelio atgal nėra.
Plentas buvo neįprastai tuščias. Apgriuvę balti pastatai pakelėje atrodė tokie pat nykūs ir negyvenami kaip dykumos kopos. Šįsyk Nialas nesijautė lydimas nematomų akių. Jeigu vorai ir stebėjo juos, tai be jokio susidomėjimo.
Jiedu su Doginsu jau anksčiau aptarė veiksmų planą. Nialas nuves būrį į aikštę, kurioje rytais renkasi vergai. Ten visi išsiskirstys ir grupelėmis po du tris eis link kareivinių, esančių tik už trijų kvartalų nuo aikštės šiaurės rytų pusėje. Pasislėpę artimiausiame negyvenamame name palauks, kol susirinks visi. Tada, prieš pat rytą, pabandys įgyvendinti savo sumanymą. Nialas manė, kad kai visas vergų rajonas kietai įmigs, vorams nebebus reikalo būdrauti.
Bet kai būrys prisiartino prie upės, Nialą persmelkė nerimas. Nors pro išdužusius langus smelkėsi aliejinių lempelių šviesa ir pro praviras duris laukan plaukė verdamo maisto kvapai, pačiose gatvėse nesimatė nė gyvos dvasios. Vaikinui atrodė savaime suprantama, kad vakare vergų rajonas bus toks pat triukšmingas, koks buvo auštant. Tyla pripildė jį grėsmės nuojautos. Jeigu vergai nebijo vorų, kodėl visi susislėpė viduje?
Nialas išsuko iš pagrindinio prospekto ir po kelių minučių atvedė būrį į aikštę. Ji buvo tuščia, tačiau aplinkiniuose namuose gyvenimas kunkuliavo; girdėjosi, kaip ten klykia kūdikiai, šūkauja moterys ir vaikai.
- Stot! Išsiskirstyt! - dėl visa ko riktelėjo Nialas savo būriui. Doginsas prisvirduliavo prie jo, susigrūdęs rankas į kišenes, ir galvos linktelėjimu parodė į artimiausias praviras duris.
- Eime tenai. Ko nors užvalgysime. - Visi jautėsi išalkę po kelionės.
Bet vos Nialas prisiartino prie slenksčio, iš namo iššoko nėščia moteris, mojuodama rankomis ir šaukdama:
- Nėra vietos, nėra vietos!
Ji ryžtingai puolė, priversdama vyrus atsitraukti. Durys užsitrenkė jiems prieš nosis. Nialas ir Doginsas nustebę susižvalgė.
- Ką dabar darysime? - paklausė vaikinas.
- Bandykime eiti kitur.
Bet ir į gretimą namą jiems nepavyko patekti. Laiptų apačioje sėdėjo išblyškęs vyras su įdubusia krūtine bei gūžiu ir srėbė iš dubenėlio viralą. Vos tik Nialas pravėrė laukujės duris, jis šūktelėjo:
- Atleisk, nėra vietos. Eik kur nors kitur.
Nialui nepaklusus, vyriškis pašoko ir užtvėrė praėjimą. Akimirką vaikinas galvojo, ar nenustūmus jo į šalį, paskui nusprendė, kad pavojinga atkreipti į save dėmesį. Be to, vergas iš tiesų nemelavo: pro tuščią durų tarpą matėsi, jog pirmasis kambarys sausakimšas.
Likęs lauke Doginsas jau nerimavo. Tuščioje aikštėje dvidešimties vergų būrys atrodė įtartinai. Reikėjo kuo skubiau pasislėpti. Bet žvilgtelėję pro apšviestus langus, jie įsitikino, kad visi namai aplink aikštę tiesiog perpildyti.
Ant kampinio namo matėsi negrabiai nutepliotas užrašas: "K2", pasirodęs Nialui pažįstamas. Po sekundės vaikinas prisiminė: čia jis ieškojo Morlago, juodabarzdžio prievaizdo. Nialas pravėrė duris ir lengviau atsikvėpė, kai niekas neatbėgo išgrūsti jo lauk. Tačiau vos tik jis įžengė į. koridorių, balsas laiptų viršuje piktai riktelėjo:
- Dink iš čia!
Pro turėklus persilenkė pažįstamas veidas. Tai buvo vyriškis, vardu Lorisas.
- Mes ką tik grįžome, - paaiškino Nialas. - Kur mums dėtis?
Lorisas jį atpažino.
- A, tai tu. Gali įeiti. Pamaniau, kad koks nors vergas įsmuko.
- Bet su manimi dvidešimt vergų. Kur mums dėtis?
Lorisas gūžtelėjo pečiais.
- Vergai gali eiti, kur nori - aišku, tik ne į tą pačią vietą, kur nakvojo praėjusią naktį.
Nialas nustebo.
- Ką tu turi omenyje?
- Vergams draudžiama dvi naktis iš eilės nakvoti tame pačiame name.
- Kodėl?
Lorisas suirzęs skėstelėjo rankomis.
- Iš kur aš galiu žinoti? Ne aš sugalvojau šitą taisyklę.
- Ačiū.
Išėjęs laukan, Nialas tarė Doginsui:
- Eime. Pabandysime rasti vietos kitoje gatvėje.
- O gal verčiau traukime link kareivinių?
- Nebijai rizikuoti?
- Vis geriau, nei stoviniuoti čia. - Doginsas parodė į gatvelę, kuri šakojosi nuo šiaurrytinio aikštės kampo. - Eime tenai.
- Būtų saugiau laikytis pagrindinių gatvių.
Doginsas papurtė galvą.
- Eime trumpiausiu keliu. Tu žingsniuok pirmas.
Nialas nusprendė nesiginčyti. Jis nuvedė būrį per aikštę ir įsuko į skersgatvį. Tačiau ten tamsa buvo tokia tiršta, kad jiems teko sustoti nenuėjus nė dešimties žingsnių. Tarsi aplinkui kas užtraukė juodo aksomo užuolaidas.
- Lukterėkite, tuoj įžiebsiu šviesą, - pasigirdo iš tamsos Doginso balsas.
- Kas nutiko? - paklausė kitas balsas, atrodo, Mostigo padėjėjo. Nialui pasirodė, kad nugirdo jame panikos gaidelę.
Ūmai vaikiną persmelkė tokia stipri pavojaus nuojauta, kad plaukai ant sprando pasišiaušė. Nuojauta sakė, kad tuoj įvyks kažkokia baisi nelaimė. Jis čiupo Doginsą už riešo.
- Manau, reikėtų grįžti.
- Kuriam galui?
- Daryk, kaip sakau.
Vyrai nepriešgyniaudami pakluso įsakmiam jo balso tonui. Po minutėlės jie buvo jau aikštėje.
- Kur Markas? - paklausė Mostigo padėjėjas.
- Markai! - pašaukė Doginsas.
Niekas neatsiliepė. Ir tada Nialas suprato, kad baisi nelaimė jau įvyko.
Doginsas apsisukęs nuėjo atgal į skersgatvį, negarsiai šaukdamas Marką. Sprogdintojui dar nespėjus įžengti į tamsą, Nialas pastvėrė jį už rankos ir stipriai sugniaužė.
- Neik tenai.
Doginsas pabandė išsilaisvinti.
- Dėl Dievo meilės, juk negaliu palikti jo ten mirti.
Nialas pasilenkė ir sukuždėjo:
- Jis jau nebegyvas. - Taip sakydamas, vaikinas regėjo mintyse pajuodusį tėvo lavoną.
- O Viešpatie!
Nialas pajuto, kaip auga bičiulio baimė, ir suvokė visą padėties pavojingumą. Jis tuoj pat susikaupė ir susitvardė. Paskui pasinaudodamas minčių veidrodėliu nukreipė visą savo valios jėgą į pašnekovą, pasilenkė ir sušnibždėjo Doginsui į ausį:
- Pasakyk visiems, kad radai jį. Paskui liepk eiti toliau.
Įsakymas pasiekė tikslą: sprogdintoją apėmusi panika ėmė slūgti.
Doginsas pasisuko į savo bendražygius.
- Viskas gerai, radome jį. - Jo balsas buvo žvalus ir ramus. - Nagi, eime.
O Nialas pridūrė:
- Išsirikiuokite ir sekite paskui mane.
Laimei, vyrai pakluso neklausinėdami. Mėnesienoje apgavystė būtų kaipmat išaiškėjusi, bet mėnulį užstojo dangoraižiai pietryčių pusėje, ir aikštę gaubė beveik neperregima tamsa. Po kelių minučių būrys jau žingsniavo rytų kryptimi, laikydamasis siauros gatvės vidurio.
Nialas buvo sukrėstas. Jis nė trupučio neabejojo dėl to, kas nutiko. Marką kažkas nutvėrė tamsoje, veikiausiai voras, nukritęs iš viršaus. Galinga voro valia iš anksto paralyžiavo bet kokį bandymą surikti ar pasipriešinti. Šiuo metu iš to nelaimėlio tikriausiai vien kaulai belikę. Net ir dabar būriui tebegrėsė mirtinas pavojus. Jei kuris nors iš vyrų pastebės, kad Marko su jais nebėra, panikos pliūpsnis visus išduos vorams.
Tik tada, kai būrys pražygiavo dar vieną mėnesienos užlietą sankryžą ir niekas nežvilgtelėjo nei kairėn, nei dešinėn, Nialas leido sau atsipalaiduoti. Doginsas pasakė, kad rado Marką, ir niekas iš vyrų nesuabejojo jo žodžiais.
Nialas tiksliai žinojo, kurioje vietoje jie atsidūrė. Vaikinas taip aiškiai regėjo mintyse vergų rajono planą, tarsi tas būtų pakabintas jam prieš akis. Nialas įsiminė tą planą sustiprinto dėmesingumo būsenoje, todėl dabar lengvai atkūrė atmintyje kiekvieną smulkmeną. Kareivinės buvo už dviejų kvartalų šiaurės pusėje. Tiesiausias kelias link jų - platusis prospektas, einantis nuo miesto rotušės iki upės. Tačiau juo eiti buvo pernelyg pavojinga. Todėl Nialas nusprendė toliau žingsniuoti siaurąja gatvele ir artimiausioje sankryžoje pasukti kairėn.
Kitoje prospekto pusėje tebesimatė kadaise čia siautusio gaisro pėdsakai. Iš daugumos namų buvo likę tik tušti pajuodę kiautai, ore tvyrojo nuodėgulių kvapas. Pietų pusėje mėnesiena apšvietė kalnus šiukšlių, už jų žvilgėjo upė. Sankryžoje Nialas pasuko būrį kairėn. Čia namai taip pat buvo apdegę, bet dar tebestovėjo. Vaikinas lengviau atsikvėpė, nepamatęs virš galvos voratinklių. Vargu ar vorai galėjo slėptis šiuose griūvančiuose pastatuose.
Kiek tolėliau tarp apirusių namo sienų augo medis, ištiesęs šakas virš gatvės. Namas kitoje gatvės pusėje buvo nuvirtęs: kelią užtvėrė skeveldrų ir plytų kalnas, kuris net žemiausioje vietoje buvo maždaug šešių pėdų aukščio. Nialas ėmė ropštis per barjerą, iš pradžių rankomis apčiupinėdamas kiekvieną pakopą ir tik po to statydamas ton vieton koją. Tokiu būdu jis atsidūrė kitoje skeveldrų pusėje gyvas ir sveikas, neskaitant nubrozdinto riešo ir sumuštos kulkšnies. Jis sustojo palaukti bičiulių. Mėnulis švietė tiesiai jiems į nugaras, sidabruodamas medžio šakas; lapai tyliai šnarėjo, tarsi kedenami lengvo vėjelio.
Vaikinas dar spėjo nusistebėti tuo - naktis juk buvo bevėjė! - o po akimirkos iš tamsos iššoko voras. Padaras pasirodė tik sekundei, šmėkštelėjo lyg šešėlis ir dingo. Nebuvo jokio smūgio garso, tik prislopintas užpultojo žmogaus šūksnis, toks tylus, kad niekas daugiau jo neišgirdo. Nialas akimirką tik žiūrėjo nustėręs, negalėdamas patikėti savo akimis; paskui pamatė, kaip voras staiga linktelėjo galva, suleisdamas iltis į aukos kūną. Vaikinas suriko, likusieji sunerimę atsigręžė. Užpultasis vyras ėjo paskutinis. Jeigu ne Nialas, niekas nebūtų pastebėjęs, kad jis dingo. Dabar Nialas suprato, kaip prapuolė vergas kelyje į vabalų miestą.
Vaikinas negalvodamas puolė ropštis atgal per barjerą, tamsoje nuversdamas kažką nuo kojų. Viršūnę jis pasiekė kaip tik tuo metu, kai voras nėrė pro praviras duris, nešdamasis sustingusį žmogaus kūną lyg didelę lėlę.
Nialas sureagavo instinktyviai: čiupo didelę plytą ir paleido į vorą. Plyta bumbtelėjusi atsitrenkė į gauruotą kūną. Voras iškart sustojo - vaikinas, pajuto jo nuostabą, - numetė aukos kūną ir atsigręžė. Jau sviesdamas plytą Nialas suprato, kad šito nereikėjo daryti. Jis norėjo apsisukti ir mauti šalin. Bet neįstengė. Kūnas sustingo, tarytum staiga virtęs ledo luitu. Paklaikę iš siaubo, vyrai stebėjo, kaip siaubūnas pasuko link Nialo, apnuoginęs nuodingas iltis. Abejingos akys degė troškimu žudyti. Šis žmogus padarė neįtikėtiną dalyką - užpuolė vorą.
Kažkas suriko, ir Nialas krūptelėjęs suvokė, kad jo kūnas nėra visiškai paralyžiuotas. Minčių veidrodis degino krūtinę lyg įkaitintas ugnyje. Vaikinas stebėjo lėtai, atsainiai artėjantį vorą, kuris tikriausiai tyčia tempė laiką, ir ūmai jį pagavo nesuvaldomas įtūžis: tam šlykščiam gyviui netrūksta įžūlumo demonstruoti savo pranašumą! Jis mėšlungiškai trūktelėjo iš vietos. Medalionas dar labiau įkaito, ir vaikinas jau neabejojo, kad liks nudegimo žymė; tačiau skausmas tik sustiprino jo ryžtą. Staiga voro valia nutrūko lyg įtemptas laidas ir kirto jam pačiam. Padaras krūptelėjo iš skausmo, o paskui net pritūpė tarsi šuva, bandantis išsilenkti smūgio - tai Nialas smogė jam sukoncentruota neapykantos jėga. Bet po akimirkos siaubūnas atsitokėjo ir įtūžęs paleido galingą valios impulsą - tiesiai į Nialo nervų sistemos centrą.
Šįkart vaikinas buvo tam pasiruošęs ir spėjo atsikirsti. Padrąsintas žinojimo, kad užpuolikas nėra nepažeidžiamas, jis smogė valia tartum pykčio riksmu. Ir vėl voras krūptelėjo, tačiau nepaleido Nialo iš savo gniaužtų, todėl visos vaikino pastangos buvo nesėkmingos - tarsi mosuotų kumščiais priešininkui prieš nosį, negalėdamas jo pasiekti. Bandydamas paveikti vorą, Nialas vis lenkėsi į priekį lyg eidamas prieš stiprų vėją ir pagaliau pajuto, kaip padaro valia suvirpėjo. Tik staiga voras liovėsi kovojęs - vaikinas iš netikėtumo net susverdėjo. Aštuonios gauruotos kojos ėmė linkti tarsi pakirstos, o po sekundės voras apsisuko ir pabėgo, pakeliui pasičiupęs jau sustingusį žmogaus lavoną. Nialas išgyveno tokį pašėlusį pergalės džiaugsmą, kokio gyvenime dar nebuvo patyręs. Tačiau ūmai jį užliejo begalinis nuovargis, persmelkęs kūną nuo pečių iki pėdų. Keliai sulinko, ir vaikinas vos spėjo įsiremti rankomis į mūro skeveldras, kad nenukristų. Kol nusiropštė nuo griuvėsių kalno atgal ant lygios žemės, nuovargis spėjo peraugti į pulsuojantį galvos skausmą.
- Kaip tau pavyko nuvaryti tą baidyklę? - paklausė Doginsas.
- Vėliau paaiškinsiu. - Nialo liežuvis pynėsi lyg girto. - Reikia nešdintis iš čia.
Būrys nuskubėjo gatve. Nialas juto savo bendražygių baimę ir suvokė, kad dabar jiems gresia didžiausias pavojus nuo tos akimirkos, kai jie įžengė į vergų rajoną. Jeigu aplinkiniuose pastatuose yra ir daugiau vorų, jie neišvengiamai pasirodys, nespėjus būriui nubėgti iki gatvės galo. Išsekintas kovos su voru, vaikinas jautėsi bejėgis ir laikėsi ant kojų tik deginančio skausmo krūtinėje dėka. Galiausiai neištvėręs kyštelėjo ranką po palaidiniu ir pirštų galais apsičiupinėjo skaudančią vietą: odoje iškilusios mažytės pūslelės. Nialas pabandymui apsuko veidrodėlį išgaubtąja puse į vidų. Skausmas tučtuojau taip sustiprėjo, kad vaikinas neištvėręs garsiai aiktelėjo. Doginsas susirūpinęs pašnairavo į jį. Maždaug minutę Nialo smegenys blaškėsi agonijoje tarsi laivas audringoje jūroje. Tačiau skausmas padėjo sukaupti valią, ir galiausiai Nialas vėl pajuto tvirtai laikąs rankose savo kūno bei sąmonės vadžias. Ir vėl jį užliejo pergalės džiaugsmas, beveik toks pat svaiginantis kaip tą akimirką, kai pamatė sprunkantį vorą. Jis nuo vaikystės įprato nuolat kentėti didesnį ar mažesnį skausmą ir nuovargį. O dabar įveikė šį įprotį ir akimirkai pasijuto kaip žmogus, stovintis kalno viršūnėje.
Būrys pagaliau pasiekė gatvės galą ir atsidūrė priešais kitą platų prospektą, kurio pastatai, pajuodę nuo laiko, atrodė sykiu nutriušę ir didingi. Priešingame gatvės kampe stūksojo dvidešimties pėdų aukščio siena, viršuje nusmaigstyta ilgais dygliais. Sienos paviršius buvo lygutėlis, tarsi išskaptuotas iš vientisos uolos, ir atrodė neįveikiamas lyg vertikalus skardis. Mėnulio šviesoje kareivinės priminė Nialui tvirtovę plokščiakalnio viršuje.
Vyrai apmaudžiai matavo sieną akimis. Tik Doginsas nė kiek nesusirūpino. Jo akys žėrėjo triumfu.
- Ką tikiesi čia rasti? - pasidomėjo Nialas.
- Sprogmenis. - Doginsas metė į vaikiną šnairą šelmišką žvilgsnį. - Ir ginklus.
- Ginklus?
- Taip, ginklus, - pakuždomis patvirtino sprogdintojas. Tada atsigręžė į likusius. - Puiku, vyručiai. Susiburkite arčiau manęs, tik 
 šešėlio.
Nuėję palei sieną gal penkiasdešimt žingsnių, jie atsidūrė priešais pagrindinius tvirtovės vartus. Tai buvo milžiniškos vientisos durys, aukštesnės už sieną, taip pat nusmaigstytos adatos aštrumo dygliais. Šalia sienoje buvo mažesni vartai iš tokio pat rūdijančio metalo. Keli vyrai bandė stumtelėti juos, įsirėmę pečiais, bet vartai atrodė neįveikiami kaip pati siena.
Dar už penkiasdešimties jardų būrys priėjo pietvakarinį tvirtovę juosiančios sienos kampą ir prospektą, vedantį link upės. Iš pirmo žvilgsnio buvo aišku, kad vakarinė siena tokia pat neprieinama, kaip ir likusios. Skirtingai nuo gyvenamųjų namų abipus prospekto, šios sienos buvo statomos amžiams.
Šiaurinės sienos viduryje vyrai aptiko dar vienus vartus. Tai buvo vienvėrės durys iš vientiso metalo, su įprasta dyglių eile viršuje; jos buvo įtaisytos tarp dviejų stulpų, taip pat vainikuotų smaigaliais. Doginsas stabtelėjo ir ėmė įdėmiai apžiūrinėti vartus, nors Nialui jie visai nesiskyrė nuo kitų įėjimų - nieko gero nežadantys.
- Milai, duokš virvę, - netikėtai paliepė sprogdintojų vadas.
Vienas iš jo vyrų nusitraukė pilkąjį vergo palaidinį, po kuriuo vilkėjo geltoną vabalų tarno tuniką. Tada paskubomis nusivyniojo nuo juosmens ilgą virvę, Nialo manymu, labai jau ploną. O Doginsas išsitraukė iš kišenės metalinį kablį, kuris išsiskyrė į tris kabliukus, virsdamas inkarėliu. Tada pririšo jį prie virvės galo ir sviedė aukštyn. Kablys užstrigo tarp dviejų smaigalių virš vartų. Sprogdintojas pakibo ant virvės visu svoriu tikrindamas, ar nenusprūs, paskui vikriai užsliuogė aukštyn. Po minutėlės jis jau stovėjo ant vartų stulpo, laikydamasis už smaigalio jo viršuje. Dabar Nialas suprato, kodėl Doginsas pasirinko šią vietą. Stulpas buvo pakankamai platus, kad pro tarpus abipus jo smaigalio galėtų pralįsti smulkaus sudėjimo žmogus.
Paėmęs dar vieną virvę, sprogdintojas pririšo ją prie smaigalio ir permetė kiton sienos pusėn. Po akimirkos jis pats dingo ten.
Nialas lipo antras. Jis sliuogė virve, kol pasiekė kojomis vartų viršų, tada užsirepečkojo ant stulpo. Mėnesienoje gerai matėsi ilgas kareivinių stogas apačioje, taip pat upės linkis pietuose ir vorų miesto dangoraižiai kitame krante. Baltasis bokštas švytėjo blyškiu žalsvumu, maudydamasis mėnulio šviesoje, tuoj už jo dunksojo juodieji Vorų Valdovo rūmai. Staiga Nialas pasijuto taip aiškiai matomas, kad nedelsdamas nė sekundės pralindo tarp smaigalių ir nuslydo virve ant žemės.
Kol kiti būrio vyrai vienas paskui kitą lipo per tvorą, Nialas ir Doginsas stovėjo žvelgdami per tuščią paradinę aikštę į ilgą, žemą kareivinių pastatą. Čia nesimatė voratinklių, ir sveikutėliai langų stiklai blykčiojo mėnesienoje. Nialui kažkodėl ši vieta pasirodė be galo liūdna ir vieniša. Net į Doginsą jis kreipėsi pašnibždomis, tarsi bijodamas sutrikdyti tylą:
- Kodėl, tavo manymu, vorai nebuvo čionai atėję?
- O kuriems galams? Jiems čia nėra kas veikti.
- Vadinasi, čia niekas nepasikeitę nuo tų laikų, kai žmonės paliko Žemę?
Doginsas kreivai šyptelėjo.
- Tikiuosi.
Kairėje už kelių jardų ties sienos pagrindu kažkas baltavo. Nialas nuėjo pažiūrėti ir išvydo krūvą kaulų. Griaučiai, matyt, jau ilgai gulėjo čia, veikiami laiko ir darganų, nes kaukolė atrodė plona ir trapi.
Vaikinas pasisuko į Doginsą.
- Kažkas bandė čionai įsigauti.
Sprogdintojas pajudino griaučius koja. Keli kaulai sutrupėjo į dalis.
- Norėčiau žinoti, nuo ko jis numirė. - Doginsas mąsliai įsmeigė akis į sienos viršų.
- Galbūt jį pagavo voras?
- Galbūt, - atsakė Doginsas, bet matėsi, kad jis tuo netiki. Netikėtai pasigirdusi šaiži, skardi aimana privertė abu krūptelėti; sakytum, suklykė kažkoks paukštis. Paskui Nialas suprato, kad tai dejuoja kažkuris iš vyrų, susibūrusių sienos apačioje.
- Kas nutiko? - šūktelėjo Doginsas.
- Kažkas atsitiko Kiprianui, - pasigirdo atsakymas.
Ant žemės išsilenkęs iš skausmo raičiojosi žmogus. Doginsas priklaupė šalia jo.
- Kiprianai, kas nutiko?
Vyras bandė atsakyti, bet mėšlungio sutrauktos lūpos neklausė. Jis ėmė kosėti, ant lūpų pasirodė baltos putos. O paskui staiga išsilenkė ir sustingo. Akys užvirto, švietė tik balti obuoliai. Doginsas dar bandė užčiuopti pulsą, tačiau jau buvo aišku, kad Kiprianas nebegyvas. Jis mirė mažiau nei per dešimt sekundžių.
Doginsas atsistojo; jo veidas buvo baltas kaip popierius.
- Ar kas nors žino, kas nutiko?
Vyrai papurtė galvas. Nialas matė, kad jie taip pat priblokšti, vos tvardosi.
Sprogdintojas kilstelėjo negyvėlio ranką ir atvertė ją. Vidinėje dilbio pusėje matėsi šviežias colio ilgio įbrėžimas.
- Viskas aišku. Smaigaliai užnuodyti.
Mintis, kad visi jie vos per plauką išvengė mirties, akimirkai paralyžiavo žmones. Bet Doginsas neleido jiems ilgai galvoti apie tai.
- Metas eiti. Klausykite įdėmiai. Vienas iš šių pastatų yra arsenalas. Privalome išsiaiškinti kuris.
Nialas parodė į pastatą šiaurrytiniame kampe.
- Manau, galėtų būti šitas.
- Kodėl?
- Jis buvo pažymėtas plane.
Doginsas papurtė galvą.
- Man jis labiau panašus į kanceliariją. Bet dėl visa ko patikrinkime.
Patikrinus paaiškėjo, kad sprogdintojas neklydo. Vyrai pečiais išlaužė duris, tada užsidegė aliejines lempeles ir išsivaikščiojo po pastatą. Daugelis kambarių niekuo nesiskyrė vienas nuo kito: vien rašomieji stalai ir kartotekų spintos. Oras buvo troškus lyg kape, prie ko nors prisilietus ant rankų likdavo dulkių sluoksnis. Nialui timptelėjus užuolaidą viename kambaryje, toji drykstelėjo perpus lyg šlapias popierius.
Doginsas traukiojo stalčius iš rašomojo stalo. Vienas stalčius pasirodė užrakintas. Sprogdintojas įkišo į plyšį peilį ir ėmė nekantriai jį sukinėti. Geležtės galiukas nulūžo, tačiau stalčius vis tik išsitraukė, ir Doginsas patenkintas šniurkštelėjo. Jis laikė delne trumpavamzdį šautuvą.
- Kas tai?
- Fleknou sistemos blasteris. - Doginsas nusinešė radinį prie lango ir ėmė apžiūrinėti.
- Kam jis skirtas?
- Jis spinduliuoja gryną energiją. Žiūrėk.
Akinančiai blykstelėjo melsva liepsna, priversdama Nialą pašokti, o po akimirkos iš ginklo vamzdžio išsiveržė trūkčiojanti šviesos gija. Tuo pat metu pakvipo ozonu ir įkaitintu metalu. Pro angą sienoje šalia lango vidun įspindo mėnesiena. Blasteris išpjovė mūre taisyklingą maždaug šešių colių skersmens apskritimą.
- Iš kur žinojai, kad rasi čia šitą daiktą? - paklausė vaikinas Doginso.
- Tiesiog atspėjau. Ne pirmą kartą lankausi kareivinėse. - Sprogdintojas patapšnojo per blasterio buožę. - Dabar joks voras mums nebaisus.
- Ar tai šitą ginklą tikėjaisi surasti?
- Šitą, bet ne tik.
Tarpduryje išdygo Milas.
- Čia nieko nėra, sere. Tai tik kanceliarija, kaip jūs ir sakėte.
Doginsas pasisuko į Nialą.
- Tu įsitikinęs, kad arsenalas yra būtent čia?
Nialas užmerkė akis. Studijuodamas miesto planą Baltajame bokšte, jis nesistengė įsiminti kareivinių išdėstymo schemos - tąsyk tai neatrodė reikšminga; bet ir dabar jis aiškiai regėjo mintyse žodį "arsenalas“ - šiaurrytiniame tvirtovės plano kampe.
- Taip. Visiškai įsitikinęs.
Doginsas papurtė galvą.
- Tokiu atveju planas tyčia buvo nubraižytas netiksliai.
- Kodėl?
- Todėl, kad dvidešimt pirmame amžiuje politiniai teroristai nuolat puldinėjo kariuomenės dalinius. Štai kodėl ir ši bazė tokia neprieinama.
- Tokiu atveju jie tikriausiai pasistengė gerai paslėpti arsenalą?
Doginsas net spragtelėjo pirštais.
- Teisingai - štai ir atsakymas. Po žeme. - Jis atsigręžė į Milą. - Neradote čia rūsio?
- Radome, tik jis užrakintas.
- Parodyk man, kur jis.
Milas nusivedė juos koridoriumi, paskui laiptais žemyn. Apačioje buvo plienu apkaustytos durys. Spyna, suprantama, nepasidavė. Tada Doginsas pridėjo prie jos blasterį ir iššovė. Durys atsilapojo, ant grindų pasipylė išlydyto metalo lašai.
Tačiau paaiškėjo, kad rūsyje įrengti paprasčiausi sandėliai. Čia buvo prigrūsta spintų, dėžių su popieriais ir mikrofilmų kasetėmis. Doginsas įsakė apžiūrėti sienas, ar nėra ten slaptų durų, bet ilgos paieškos nieko nedavė.
- Manyčiau, tavo tiesa, Nialai, - galiausiai pareiškė Doginsas. - Statydami kareivines miesto centre, jie negalėjo rizikuoti: saugiai nepaslėpus ginklų sandėlio, viena teroristų bomba galėjo visą miestą nušluoti nuo žemės paviršiaus. Todėl vienintelė išeitis buvo įkurti arsenalą po žeme. - Ir sprogdintojas paniuręs įsmeigė akis sau po kojomis.
Nialas vėl užsimerkė ir pabandė prisiminti žemėlapį. O paskui tarė:
- Žodis "arsenalas" buvo užrašytas ne ant paties pastato, o priešais jį.
Doginso akys viltingai sužibo.
- Parodyk kur.
Lauke Nialas parodė į plotelį prie šiaurinės pastato sienos.
- Kažkur šioje vietoje.
Doginsas pasisuko į savo vyrus.
- Puiku, vaikinai, mes ieškome slapto įėjimo, veikiausiai užmaskuoto liuko. Pasiskirstykite po šitą plotą ir trypkite. Trypkite tol, kol kuris nors išgirsite aidų garsą.
Nialas drauge su visais uoliai tikrino maždaug dvidešimties kvadratinių jardų plotą. Žemė po kojomis buvo lygi, juoda, ir po dešimties minučių nuo trypimo paskaudo abi pėdas. Doginsas ropinėjo keturpėsčias, ieškodamas plauko storio plyšio. Nialas juto jo augantį nusivylimą. Likusieji taip pat vienas paskui kitą liovėsi tuščiai varginęsi.
Mosigo padėjėjas burbtelėjo pridususiu iš nuovargio balsu:
- Jeigu tai būtų vanduo, mano senelis būtų radęs jį per dvi minutes. Jis buvo geriausias požeminio vandens ieškotojas apylinkėje.
Nialas prisiminė, kad jis ir pats yra radęs ne viena požeminį šaltinį; tą privalėjo mokėti visi dykumos gyventojai, jei norėjo išlikti gyvi. O Džomaras netgi prisiekinėjo galįs aptikti graužikų urvelius. Todėl dabar vaikinas išsitraukė iš kišenės savo vamzdelį ir prailgino jį.
Doginsas iškart susidomėjo.
- Kas tai?
Nialas tik šyptelėjo.
- Burtų lazdelė.
Jis patenkintas pajuto, kaip sudilgsėjo pirštų galuose, vos prisilietus prie metalo. Tvirtai sugniaužęs abu strypo galus, vaikinas pasuko rankas išorėn taip, kad lankstus metalas išlinko lyg galingas lankas. Tada ištiesė rankas priešais save lygiagrečiai su žeme ir lėtai pajudėjo pirmyn užmerkęs akis, kad niekas nesklaidytų dėmesio. Pasiekęs pastato sieną apsisuko ir nuėjo įstrižai. Už dešimties pėdų strypas smarkiai kilstelėjo aukštyn. Nialas sustojo ir dūrė į žemę sau po kojomis.
- Čia kažkas yra.
- Atneškite žibintus, - paliepė Doginsas.
Juodu su Nialu atsistojo ant visų keturių ir ištyrė kiekvieną kieto asfalto colį. Tačiau slaptojo liuko nerado.
- Tu įsitikinęs, kad čia? - paklausė Doginsas.
- Taip, - patvirtino vaikinas. Strypas kalbėjo aiškiau nei žodžiai.
- Na, gerai. - Doginsas atsistojo. - Visi atsitraukite.
Jis nukreipė blasterį į žemę ir spūstelėjo gaiduką. Lyg miniatiūrinis laužytas žaibas trakštelėjo žydras siūlas, oras pakvipo ozonu ir aitriu degančio asfalto tvaiku. Vyrų akyse asfaltas įdubo ir ėmė tirpti. Netrukus toje vietoje atsivėrė dviejų pėdų skersmens duobė, kurios kraštai šnypštė ir burbuliavo, paskendę baltų garų debesyje. Nialas priėjo prie Doginso, stovinčio prie pat krašto. Padai kaito net pro sandalus.
- Tik pažiūrėk! - Sprogdintojas patenkintas sukikeno ir paplojo vaikinui per petį. - Nenuostabu, kad neaidėjo, kai trypėme.
Palinkę tiesiai virš duobės, jie matė, kad asfaltas toje vietoje buvo daugiau kaip dviejų pėdų storio. Nuleista aliejinė lempelė apšvietė betoninius laiptelius, dingstančius tamsoje.
Doginsas liepė savo vyrams prinešti iš kanceliarijos pastato užuolaidų; netrukus tie grižo su pilnais glėbiais apipelijusio, bebaigiančio suirti audeklo, kuriuo apdėjo įkaitusius duobės kraštus. Tada nuleido žemyn Doginsą, aprišę virve per pažastis. Iš paskos nusekė Nialas ir Milas.
Iš apačios matėsi, kad asfaltas dengė platų liuką, kurio kraštus rėmė išlenktos plieninės atramos, kiekviena gal šešių colių pločio.
- Įdomu, kaip jiems pavykdavo iš viršaus nukelti tokią sunkenybę? - nusistebėjo Nialas. - Dangtis sveria ne mažiau kaip pusę tonos.
- Niekas ir nekilnojo jo iš viršaus. Durys valdomos iš apačios - jungiklis tikriausiai paslėptas štabo būstinėje. - Doginsas atsargiai peržengė palengva kietėjančią gudrono balą. - Sekite paskui mane, tik būkite atsargūs. Čia tikriausiai pilna visokiausių spąstų.
- Tokiu atveju leiskite mane pirmą, - pasisiūlė Nialas. - Aš pasinaudosiu štai šituo daikteliu. - Ir jis ištiesė strypą priešais save.
- Gerai. Tik, dėl Dievo meilės, būk...
Doginsas nespėjo užbaigti sakinio. Vos tik Nialas nužengė nuo paskutiniojo laiptelio, pasigirdo trakštelėjimas, paskui trinktelėjimas. Kažkas blykstelėjo prieš akis, ir nustėręs vaikinas išvydo priešais save metalinę plokštę, žaibiškai užtvėrusią koridorių. Strypas, išplėštas iš jo rankų, styrojo prispaustas tarp plokštės ir sienos. Be abejo, jeigu strypo vietoje būtų atsidūręs Nialas, plokštė būtų suplojusi jį kaip blyną arba perkirtusi pusiau lyg milžiniškas kirvis.
Tačiau minčių veidrodžio palaikoma savitvarda net šią siaubingą akimirką nepaliko vaikino. Jis tik truputį išsigando - matyt, smegenys atšaukė adrenalino srautą, šiam dar nespėjus išsilieti į kraują. Nialo rankos nė trupučio nevirpėjo, kai jis bandė ištraukti strypą. Tačiau tas nė iš vietos nejudėjo.
- Dabar supranti, ką turėjau omenyje? - sausai tarė Doginsas. Tik išblyškęs veidas rodė, kaip giliai jis sukrėstas. - Pasitrauk į šalį.
Sprogdintojas nukreipė blasterį į durų kraštą, per pėdą žemiau strypo. Žydroje šviesoje juoda uždara erdvė buvo panaši į burtininko olą. Nialas pastebėjo, kaip sutraškėjo žydros kibirkštėlės Doginso plaukuose. Kai durys įkaito iki raudonumo, o paskui iki baltumo, vyrams teko palypėti laiptais aukščiau. Išlydytas metalas lyg vanduo lašeliais tekėjo žemyn, kol duryse atsirado kumščio dydžio skylė. Tada pasigirdo trakštelėjimas, ir durys dingo. Tik šmėkštelėjo prieš stebėtojų akis ir išnyko sienoje, strypui dar nespėjus nukristi ant grindų.
Nialas pasilenkė jo paimti ir nusikeikė: įkaitęs metalas nusvilino pirštus. Jis pasilenkęs apžiūrėjo strypą lempos šviesoje. Neįtikėtina, tačiau metalas net neįlinko.
Vaikinas ir vėl ištiesė strypą per rankos ilgį. Šįkart nieko nenutiko. Tikriausiai karštis sugadino durų-spąstų mechanizmą.
Už dvidešimties žingsnių koridoriuje stūksojo sunkios metalinės grotos, visai kaip kalėjime. Jos atrodė neįveikiamos, tačiau spyna akimirksniu ištirpo nuo blasterio karščio. Dar už dešimties pėdų buvo tvirtos plieninės durys su šifruotu užraktu. Doginsas kilstelėjo blasterį, bet staiga persigalvojo.
- Ne, su šitomis susidorosime tvarkingiau.
Nialas susižavėjęs stebėjo, kaip jo bičiulis ėmė pirštų galais sukioti rankeną pirmyn atgal, pridėjęs ausį prie disko. Po dešimties minučių pasigirdo keli trakštelėjimai iš eilės, ir Doginsas stumtelėjęs pravėrė duris. Ir tada visi suprato, kaip išmintingai jis pasielgė, nepasinaudojęs blasteriu. Tiesiai už durų buvo sukrautos raudonos sprogmenų dėžės, papuoštos kaukolėmis ir sukryžiuotais kaulais.
Šios dėžės buvo paskutinis barjeras. Pernešę jas į koridorių, Nialas, Doginsas ir Milas išvydo ilgą patalpą su žemomis lubomis, pilną metalinių ir medinių dėžių. Jie stovėjo tarpduryje, iškėlę lempas virš galvų, ir Nialas atsitiktinai žvilgtelėjo į Doginso veidą: sprogdintojo akys žėrėjo kaip žmogaus, pasiekusio savo gyvenimo tikslą.
- Tu žinojai apie šią vietą? - pasidomėjo vaikinas.
Doginsas krūptelėjo tarsi pažadintas iš gilaus miego.
- Girdėjau gandus. Buvo visokiausių kalbų. Tik aš nelabai jomis tikėjau. - Jis giliai atsikvėpė. - Dieve mano, su tokiomis atsargomis gali pradėti karą.
Doginsas palengva nužingsniavo pirmyn, lempos šviesoje skaitydamas etiketes ant dėžių:
- Raketos, padegamosios bombos, sprogstamosios kapsulės, atominės granatos... - Jis buvo panašus į tikintįjį, bambantį po nosimi maldą.
Nialas pasisuko į Milą.
- Eik ir atvesk kitus.
Kai Milas išėjo, vaikinas nuskubėjo ieškoti Doginso, kurio lempelė žybčiojo sandėlio gale. Rado jį sėdintį ant sprogmenų dėžės, rankas nuleidusį tarp kelių.
- Tu gerai jautiesi?
- Gerai. Kodėl klausi?
- Nekaip atrodai.
Doginsas lėtai palingavo galva.
- Aš nesergu. Tik... bijau.
- Ko?
- Visos šios galios. - Sprogdintojas kalbėjo, žvelgdamas tiesiai priešais save. Nialas prisėdo šalia jo. - Ar supranti, kas joje slypi? Turėdamas savo rankose tokią galią, gali pakeisti pasaulį. Gali daryti, ką tik nori...
- Net atsikratyti vorais?
- O taip, net atsikratyti vorais.
Nialas suglumo.
- Nesuprantu. Juk jums, vabalų tarnams, sprogmenų niekada netrūko.
- Čia ne tik sprogmenys. - Doginsas ištiesė ranką. - Matai tas dėžes?
Jis rodė į rietuvę juodo metalo dėžių, kurių kiekviena buvo maždaug trijų colių pločio ir aštuoniolikos colių ilgio. Užrašas ant sienos virš jų skelbė: "ALS".
- Ką reiškia ALS?
- Automatiniai lazeriniai skaldikliai, - paaiškino Doginsas, tada nuėjo ir atvožė viršutinę dėžę. - Plačiau žinomi kaip "Pjautuvai".
- Taip, teko girdėti apie tokius.
Tačiau Doginsas nesiklausė. Jis žvelgė žemyn į dėžę - švelniai, beveik svajingai. Paskui kyštelėjo ranką vidun ir ištraukė vieną ginklą. Nialui jis pasirodė apmaudžiai mažas, tik žaisliukas. Tai buvo juodas vos daugiau kaip pėdos ilgio daiktas su trumpa medine buože ir trumpu įtvirtintu vamzdžiu. Po vamzdžiu buvo patogiai išlenkta rankena.
Nepaleisdamas ginklo iš rankų, Doginsas grįžo į savo vietą ir ėmė neskubėdamas jį apžiūrinėti, vartydamas rankose atsargiai lyg naujagimį.
- Ar anksčiau esi matęs tokį? - paklausė Nialas.
- Veikiančio nemačiau.
Likusieji vyrai jau susirinko už durų.
- Ateikite čionai, - mostu pakvietė juos Doginsas. - Noriu jums kai ką parodyti. - Jis iškėlė ginklą į orą, paėmęs už diržo. - Tikriausiai nepasakytumėte, kad tai grėsmingiausias ginklas iš visų, kada nors sukurtų Žemėje?
Sprendžiant iš Doginso vyrų reakcijos, jie pirmąsyk regėjo Pjautuvą.
- Jis pavojingesnis už vandenilinę bombą? - paklausė Milas.
- Kur kas pavojingesnis. Niekas taip niekada ir neišdrįso numesti vandenilinę bombą - labai jau ji neišranki. O šis mažytis daikčiukas gali sunaikinti tiek vieną konkretų žmogų, tiek visą armiją.
- Ar jis galingesnis už blasterį? - paklausė Nialas.
- Kur kas galingesnis. Ir kur kas tikslesnis. Blasterio spindulys išsisklaido, todėl jis bevertis, jei atstumas iki taikinio didesnis nei keturiasdešimt jardų. O pjautuvo veikimo spindulys - dvi mylios.
- Ar ne per didelis? - suabejojo Nialas.
- Ne, nes jį galima reguliuoti. Štai ši svirtelė didina ir mažina veikimo spindulį. Pastumsi ją iki nulio - ginklas visai neiššaus. Iki vieneto - šaudys penkiasdešimties pėdų spinduliu. Ir taip toliau iki dešimties. Jei nustumsi reguliatorių iki dešimtosios atžymos, tenorėdamas nugriauti sieną, paversi dulkėmis visą miestą. - Doginsas pasisuko į Mostigo padėjėją. - Ulikai, išdalink visiems po vieną Pjautuvą. Duodu jums kelias minutes pasipraktikuoti su diapazono reguliatoriumi. Ir įsidėkite sau į galvas: niekada - kartoju, niekada - nenukreipkite šio ginklo į kitą žmogų, jei neketinate jo užmušti.
Išgirdęs žodį "užmušti", Nialas net susigūžė viduje, tarsi persmelktas ledinio vėjo. Vaikiną išgąsdino ne pats žodis, bet abejingas Doginso tonas - tarytum žudymas būtų pats paprasčiausias, visiškai įprastas ir teisėtas užsiėmimas.
Milas įteikė jam Pjautuvą. Nors ir mažas, ginklas buvo neįtikėtinai sunkus - svėrė nemažiau kaip keturiolika svarų; didžioji svorio dalis teko plačiam cilindriškam būgnui tiesiai virš saugiklio. Svorio centras buvo taip apskaičiuotas, kad ginklo buožė patogiai rėmėsi į raumenis šlaunies viršuje, kaire ranka suėmus rankeną žemiau vamzdžio. Laikydamas Pjautuvą tokioje padėtyje, Nialas patyrė keistą jausmą, trikdantį ir neraminantį: ginklas buvo jam gerai pažįstamas, tarytum naudotas visą gyvenimą.
Tuo tarpu Doginsas toliau apžiūrinėjo sandėlį. Kažkur radęs laužtuvą, jis dabar atidarinėjo ilgą medinę dėžę. Atidarius paaiškėjo, kad dėžėje - aštuonių pėdų ilgio metalinis vamzdis ir keliolika pailgų bukų sviedinių. Doginsas patenkintas sukikeno ir pamėtėjo rankoje vieną iš jų.
- Tik pažvelk į šitą gražuolėlį.
- Kas tai?
Doginsas parodė į vamzdį.
- Tai Brodskio taranas, galingiausias prieštankinis pabūklas žmonijos istorijoje. Pataikys į bet ką mylios nuotolyje. O šitas daikčiukas, - jis meiliai nužvelgė sviedinį, - gali pramušti skylę dešimties pėdų storio sienoje.
Ūmai Nialas suprato, kas taip sutrikdė jį prieš kelias minutes. Pjautuvas suteikė jam galios pojūtį. Toji galia buvo tik neigiama - kadangi ginklas buvo skirtas naikinimui, - ir vis tik veikė raminančiai. Pjautuvas koncentravo žmogaus dėmesį taip pat, kaip ir minčių veidrodis.
Prie jų priėjo Milas.
- Kas tai? - Jis ištiesė saują žvilgančių metalinių skrituliukų, vos daugiau kaip colio skersmens.
- Padegamosios bombos. Daug jų čia?
- Bus koks tuzinas dėžių.
- Puiku. Visi prisipilkite pilnas į kišenes. Ir ruoškitės išeiti. Metas dingti iš čia. - Taip taręs, Doginsas užvožė ilgosios dėžės dangtį.
- Neprieštarausi, jei kai ko tavęs paklausiu? - tarė Nialas.
- Rėžk.
- Šįvakar iškeliaudamas iš vabalų miesto, tikėjaisi rasti Pjautuvus?
- Žinoma.
- Tai kas privertė tave pakeisti nusistatymą?
- Kokį nusistatymą?
- Nekariauti su vorais.
Doginsas papurtė galvą.
- Tu mane klaidingai supratai. Aš ir dabar neketinu kovoti su vorais. - Jis kilstelėjo rankoje pjautuvą. - Šitas daikčiukas ne karui. Jis man reikalingas deryboms.
- Kokioms deryboms?
- Dėl laisvės.
- Bet aš maniau...
Doginsas pertraukė vaikiną.
- Metas uždrausti vorams kištis į mūsų reikalus. Kodėl, tavo manymu, mes naudojamės aliejinėmis lempomis vietoj elektrinių žibintuvėlių? Kodėl, tavo manymu, aš įžiebinėju ugnį šituo prakeiktu skiltuvu, o ne degtukais? Todėl, kad šito reikalauja vorai.
- Nemaniau, kad jie taip spaudžia vabalus.
- Taip parašyta taikos sutartyje: "Nė vienam iš vabalų tarnų nebus leidžiama naudotis mechanizmais arba kurti juos." Taigi jokių jėgainių, jokių variklių, jokių kompiuterių - net laikrodžių mes negalime turėti. Ir tai tęsiasi jau daugiau kaip du šimtus metų.
- O ką padarytų vorai, jei jūs sulaužytumėte sutartį?
- Paskelbtų vabalams karą, savaime suprantama. Ir nenusiramintų, kol nesunaikintų mūsų visų iki vieno.
- Vorai gali jus sunaikinti?
- Be jokio vargo. Kai buvo pasirašinėjama taikos sutartis, vorų skaičius maždaug prilygo vabalų skaičiui. O dabar tūkstančiui vorų tenka vienas vabalas. - Doginsas šyptelėjo ir patapšnojo per Pjautuvo buožę. - Tačiau su šiuo daikčiuku mes pakeisime santykį: tūkstančiui vabalų - vienas voras.
Priėjęs Milas atidavė pagarbą.
- Mes pasiruošę, sere.
- Gerai. Išvesk visus į aikštę priešais kareivines ir laukite manęs.
- Kas bus, jei vorai aptiks šią vietą? - paklausė Nialas, Milui nuėjus.
- Nieko nebus. Jie nesugebės čionai patekti.
- Tu nepakankamai vertini Kazaką.
- Pakankamai. - Jiedu jau pasiekė sandėlio duris. - Padėk man pernešti dėžes.
Nialas ir Doginsas dviese sustatė raudonąsias dėžes su sprogmenimis tiesiai už durų - ten, kur ir rado jas. Užkėlęs paskutiniąją dėžę, Doginsas uždarė sunkias duris ir diske susuko užrakto šifrą. O tada laužtuvu nudaužė diską ant grindų.
- Štai ir viskas. Dabar net Kazakas nesugebės atidaryti šių durų. O jei pabandys, labai dėl to gailėsis.
Lipdamas betoniniais laipteliais aukštyn, Doginsas staiga sustojo ir uždėjo ranką Nialui ant peties.
- Noriu tau kai ką pasakyti.
- Taip?
- Tiesiog... ačiū, kad padėjai man rasti šią vietą. Galbūt kada nors ir aš tau padėsiu.
Nialas nusišypsojo.
- Jau padėjai.

Jie nesitikėjo, kad lauke bus taip tamsu. Pakilęs vėjas atnešė juodą lietaus debesį, kuris užstojo mėnulį. Blausios aliejinių žibintų švieselės tik paryškino tamsą aplinkui. Doginsas tyliai nusikeikė.
- Nepatinka man tokia tamsa. Vorai gali matyti mus, o mes jų negalime.
- Tada palaukime iki ryto.
Sprogdintojas papurtė galvą. Nialas juto jo neryžtingumą.
- Nenoriu pasilikti čia nė minutei ilgiau.
- Ką darysime su vargšu Kiprianu? - paklausė kažkuris iš būrio vyrų.
- Teks palikti jį čia.
- Argi negalime jo kur nors palaidoti?
Doginsas gūžtelėjo pečiais.
- Gerai, paimkime jį su savimi.
Keturi vyrai pakėlė žuvusiojo kūną: du už rankų, du už kojų. Doginsas nusivedė visus prie užpakalinių vartų. Ten išsiėmė iš kišenės blasterį.
- Noriu jums kai ką parodyti. Žiūrėkite.
Jis nukreipė blasterį į metalinių vartų vidurį ir nuspaudė gaiduką. Iš vamzdžio iššoko žydro žaibo gija, ore pakvipo karštu metalu. Vartai įkaito iki baltumo, paskui iki raudonumo. Bet, didžiulei Nialo nuostabai, nė nemanė lydytis. Doginsas nuleido ginklą.
- Tai specialus metalas, nesilydantis blasterio spindulyje. Vadinasi latriksas. Sienos taip pat padarytos iš jo - kad neprasiveržtų teroristai. Dabar žiūrėkite.
Sprogdintojas nureguliavo Pjautuvą ir nukreipė jį į vartus. Plonytis žydras spindulys, pasirodęs iš vamzdžio, buvo panašus į šviečiantį stiklo strypelį. Ten, kur jis atsimušė į vartus, metale atsirado skylutė. Doginsas atsainiai vedžiojo pjautuvu. Iš vamzdžio veržėsi mažytės žydros liepsnelės, palikdamos paskui save tiesią liniją. Per kelias sekundes sprogdintojas išpjovė iš vartų didelį stačiakampį. Plokštė iškrito laukan į gatvę su baisiausiu trenksmu, kuris liudijo jos milžinišką svorį. Vartų metalas buvo šešių centimetrų storio.
Doginsas atsigręžė į būrį.
- Užgesinkite žiburius ir sekite paskui mane. Pasiruoškite ginklus, bet nešaudykite be įsakymo.
Jis nuėjo pirmas. Lįsdamas pro skylę vartuose, Nialas atsargiai pačiupinėjo jos kraštus: metalas buvo šaltas.
Vyrai, išlipę pirmi, netikėtai sustojo. Nialas pamanė, kad jie nori susiorientuoti tamsoje, bet paskui išgirdo duslų bumbtelėjimą: be abejo, tai nešėjai numetė ant žemės žuvusio draugo lavoną. Vos tik atsidūręs kitoje vartų pusėje, vaikinas ir pats netikėtai sustingo per pusę žingsnio; kūną sukaustė paralyžius. Iš už debesies išniręs mėnulis apšvietė laukiančius vorus. Padarai stovėjo priešingoje kelio pusėje, panašūs į juodas statulas. Abejingose akyse atsispindėjo mėnesiena.
Šįkart Nialas visai nepajuto baimės. Jis netgi spėjo pastebėti, kad nors paralyžius ir sukaustė visus raumenis - štai rankos nutirpo tarsi suveržtos kraujotaką sulaikančiu turniketu, - tačiau akys judėjo kaip įprastai, smegenys taip pat veikė normaliai. Be to, kadangi minčių veidrodis tebebuvo pasuktas į vidų, Nialas galėjo dar labiau įtempti dėmesį, o tai sukėlė jau pažįstamą sukauptos galios pojūtį. Įtempi dėmesį - paralyžius rankose ir pečiuose ima nykti; šiek tiek atpalaiduoji - vėl sugrįžta. Tai buvo keistas, bet malonus pojūtis - žaisti su savo bejėgiškumu. Nialas smarkiau įsitempė, ir sąstingis nuslinko kūnu žemyn iki pat pėdų; akimirka, ir jis išsilaisvino. O vorai, iš visko sprendžiant, šito nė nepastebėjo.
Paskui vienas iš vorų pajudėjo link sustingusių vyrų, ir Nialas nusprendė, jog metas veikti. Jis kilstelėjo Pjautuvą ir spūstelėjo gaiduką. Nieko neatsitiko. Ak taip, juk reguliatorius liko ties nuline atžyma. Vaikinas stumtelėjo svirtelę nykščiu ir vėl nuspaudė gaiduką.
Voras išnyko. Išnyko ir turėklai už jo nugaros, ir didelė dalis gretimo namo fasado. Žydras šviesos strypas akinančiai žėravo, o atatranka buvo visai nežymi - ginklo buožė tik įsirėmė į pilvo raumenis. Nialas atleido gaiduką, vis dar apžilpęs nuo ryškaus blyksnio. Akimirkai stojusi tyla atrodė kažkokia netikra, bauginanti.
Kiti vorai - jų buvo gal šeši - taip ir nepajudėjo iš vietos, šį kartą todėl, kad buvo ištikti šoko. Nukreipęs Pjautuvą į juos, vaikinas iškart suprato, kad nebėra reikalo šaudyti. Jų valios jėga pasidavė jau tą akimirką, kai dingo pirmasis voras. Sakytum, tie padarai buvo kažkaip sujungti vienas su kitu, ir vieno voro žūtis paveikė visus. Todėl Nialas taip ir nenuspaudė gaiduko, nors laikė ginklą nukreipęs į priešus. Dabar jie beginkliai, tai kam juos žudyti?
Kol jis dvejojo, iš tamsos išlėkė kito Pjautuvo spindulys ir rėžėsi į artimiausią vorą, paskui pasuko į šoną ir perbėgo per visus kitus, nespėjus jiems nė krustelėti. Vaizdas buvo įspūdingas ir kartu šlykštus. Spindulys pjovė vorus perpus tarsi koks didžiulis peilis, kartu prapjaudamas ir turėklus už padarų nugarų. Viršutinioji kiekvieno voro kūno dalis riedėjo į nutekamąjį griovį, kojos ir apatinė pilvo dalis dribo ant šaligatvio. Jokio mėšlungiško galūnių trūkčiojimo, nieko, kas išduotų smurtinę mirtį. Kūnai atrodė taip, tarsi niekada ir nebuvo gyvi. Viskas įvyko žaibiškai, sakytum, per vieną akimirką.
Doginsas nuleido Pjautuvą, linktelėjo į ginklą Nialo rankose.
- Per aukštai pakėlei reguliatorių.
- Matau. - Svirtelė buvo ties penktąja atžyma.
- Bet vis tiek ačiū.
Tai buvo signalas likusiems vyrams. Jie bematant apspito Nialą: vieni bandė jį apkabinti, kiti spaudė ranką, treti tapšnojo per nugarą, kol vaikinas ėmė raukytis iš skausmo. Žmonių dėkingumui nebuvo ribų, nei emocinių, nei fizinių - jie tarsi norėjo išstumti juo ką tik pergyventą siaubą. Šie vyrai pirmąkart gyvenime patyrė valios paralyžių, ir naujasis potyris sukrėtė juos labiau nei bendražygių mirtis. Nialas suprato, ką jie tada jautė. Juk jie kelioms sekundėms buvo praradę vieną pagrindinių žmogaus ypatybių: savo kūno kontrolę. Tai buvo išties klaikus pojūtis, daug kuo panašus į juodą mirties nuojautą.
- Gana jau, gana, - galiausiai nutraukė šurmulį Doginsas. - Metas dingti iš čia.
Jis kilstelėjo savo ginklo diapazono reguliatorių ir spūstelėjo gaiduką. Nialas nejučia užsimerkė. O kai vėl atsimerkė, vorų liekanų nesimatė nė ženklo. Tik toje vietoje, kur jos gulėjo, šaligatvyje žiojėjo negilūs krateriai.
- Ar nebūtų geriau iki aušros pasislėpti tvirtovėje? - paklausė Nialas.
- Pasislėpsime, bet ne tvirtovėje. Ją vorai pirmiausia apieškos. Susirasime kokį rūsį. - Doginsas pasisuko į Milą. - Ar vis dar nori neštis su savimi Kiprianą?
Milas dvejojo.
- Kaip pasakysi, - galiausiai burbtelėjo jis.
Doginsas nukreipė Pjautuvą į lavoną, bet paskutinę akimirką apsigalvojo.
- Pasiimsime jį su savimi ir kur nors paslėpsime, o grįždami vėl paimsime.
Kai keturi vyrai kėlė kūną, ant šaligatvio nukrito keli lietaus lašai. Vėjuotoje tamsoje jie nematė net greta einančiųjų, todėl klupinėjo gatve netvarkingu būriu, vis atsitrenkdami vienas į kitą; tačiau netgi tai buvo malonu - vis ramiau, jaučiant šalia draugą. Kai šalto vėjo gūsis pranešė, jog jie pasiekė gatvės kampą, Doginsas paklausė Nialo:
- Ar nenumanai, kur mes dabar esame?
- Kiek tolėliau - miesto rotušė.
- Puiku, ten ir sukime.
Virpantis mėnulio spindulys apšvietė gatvę, einančią šiaurės kryptimi. Ji buvo plati, ir pastatai abipus kelio atrodė palyginti gerai išsilaikę. Kadangi virš galvų nekabėjo voratinkliai, būrys galėjo eiti gatvės viduriu. Tačiau negyvėlio svoris neleido greitai judėti. Jiems tenuėjus pusę kvartalo, Doginsas sustabdė būrį.
- Lukterėkite čia. Nuleiskite jį ant žemės. Pažiūrėsiu, gal kur netoliese rasiu kokį rūsį.
Vyrai laukė tamsoje, drebėdami nuo ledinio kiaurai veriančio vėjo. Po kelių minučių žemiau šaligatvio lygio žybtelėjo geltona ugnelė. Paskui blykstelėjo žydra blasterio liepsna. Iš tamsos atsklido Doginso balsas:
- Viskas gerai. Neškite jį čionai.
Sprogdintojų vadas laukė prie laiptų, vedančių žemyn į rūsį. Už jo nugaros matėsi atviros durys. Vos tik visi suėjo, pliūptelėjo lietus. Vėjo gūsis pagavo atlapotas duris ir užtrenkė jas vyrams iš paskos.
Lempa apšvietė didelį kambarį: kilimas ant grindų, keli stalai, krėslai ir knygų spinta su stiklinėmis durelėmis. Net Nialas suprato, kad kadaise čia buvo jaukus butas. Dabar čia tvyrojo dulkių, pelėsių ir dūlančio tinko kvapas. Tačiau girdėdami, kaip barbena į šaligatvį lietus, kaip drebina langus vėjas, jie net ir šioje apleistoje patalpoje jautėsi saugūs ir patenkinti.
Langų užuolaidos buvo pasiūtos iš tvirtos storos medžiagos, palyginti su užuolaidomis kareivinėse - beveik kaip naujos. Vyrams sandariai užtraukus jas, Doginsas leido uždegti visas lempeles. Duris užrėmė sunkiu krėslu, kad neatsilapotų - juk spyną sugadino blasteris. Tada visi įsitaisė kaip įmanydami patogiau ir ėmė laukti aušros.
Vyrai buvo išsigandę, pervargę, kai kurie, atrodė, dar kiek, ir nebeišlaikys nepakeliamos įtampos. Tik prieš kelias valandas jie netvėrė savame kailyje iš džiaugsmo ir susijaudinimo, pasiryžę nuversti vorų valdžią. O štai dabar trijų jau nebėra. Likusieji taip pat suvokė, kad gali niekuomet daugiau nebepamatyti savo namų. Tačiau niekas nepriekaištavo, niekas nekaltino Doginso už tai, kad įstūmė juos į tokią sunkią padėtį. Žvelgdamas į išblyškusius, pavargusius žmones, Nialas gailėjosi jų, bet kartu ir žavėjosi.
Kai kažkuris išsitraukė iš kišenės obuolį ir ėmė graužti, vaikinas prisiminė maisto tabletes; jis išsiėmė dėžutę iš kišenės.
- Gal kas nors norite valgyti?
Vyrų akyse sušvito viltis, bet tuoj pat užgeso, pamačius mažytes rudas kapsules. Vis tik visi paėmė po vieną; net Doginsas, iš pradžių atsikalbinėjęs, galiausiai ryžosi nuryti vieną tabletę. Nialas sukramtė savąją ir jau po minutėlės mėgavosi šiluma, plaukiančia žemyn gerkle ir lėtai sklindančia po visą kūną; skrandis maloniai apsunko, tarsi prikimštas karštų pietų. Likusieji taip pat jau spėjo pajusti tablečių poveikį. Skruostams atgavus rausvumą, išsisklaidė ir niūri nuotaika; ūmai visi gyvai sušneko, tarsi pastarosios kelios valandos buvo tik slogus sapnas.
- Iš kur jas gavai? - pasidomėjo Doginsas.
- Iš mašinos.
Doginsas keistai pašnairavo į Nialą, bet nieko nepasakė.
Be šio kambario, bute buvo dar virtuvė ir du miegamieji. Virtuvės sienas dengė juodi pelėsiai, raudonų grindų plytelių beveik nesimatė iš po tinko, nubyrėjusio nuo lubų. Tačiau miegamuosiuose, kad ir kaip bebūtų keista, oras išliko sausas; apžiūrėję juos, vyrai rado apklotų, pūkinių antklodžių ir pagalvių. Tačiau labiausiai juos sudomino spintose aptikti drabužiai, kai kurie net pabandė pasimatuoti vieną kitą apdarą. Visi vienbalsiai sutiko, kad tų laikų vyrų drabužiai - ypač kelnės - juokingi ir netgi bjaurūs; moterų suknelės kur kas praktiškesnės.
Paskui Ulikas aptiko sieninę spintelę, pilną butelių ir stiklinių. Doginso akys sužvilgo, pamačius butelį su gintariniu skysčiu.
- Tai škotiškas viskis, - paaiškino sprogdintojų vadas. - Senas gėrimas, panašus į vyną. Kadaise buvau radęs vieną butelį apsemtuose griuvėsiuose.
Jis nukrapštė nuo butelio kaklelio foliją, ištraukė kamštį ir pauostė jį. Paskui, likusiems nerimastingai stebint, pakėlė butelį prie lūpų. Žiūrovai manė, kad jis tuoj grius ant žemės arba viską išspjaus. Tačiau Doginsas tik krenkštelėjo patenkintas ir nugėrė dar vieną gurkšnį, didesnį. Tada ištiesė butelį Nialui.
- Paragauk.
Nialui gėrimo skonis pasirodė netikėtas ir nemalonus, visai nepanašus į tą auksaspalvį vyną, kurį jis gėrė laive su Odina. Bet po minutėlės paaiškėjo, kad jo poveikis toks pat kaip vyno, netgi stipresnis: šildo, kaitina iš vidaus, pakelia nuotaiką. Stebėdamas, kaip vyrai pilsto ugningąjį skystį į stiklines, Nialas netikėtai išgyveno tokį jausmų antplūdį, kad net pats nustebo. Jam staiga pasirodė, kad visi jie dalyvauja kažkokiose religinėse apeigose ar kraujo brolystės rituale. Įspūdis truko tik kelias minutes, užtat buvo stebėtinai aiškus ir stiprus. Pirmą kartą gyvenime Nialo širdis prisipildė meilės bendražygiams ir visai žmonijai. Šie jauni vyrai, kurių jis žinojo tik vardus - Ulikas, Milas, Krispinas, Hasturas, Renfredas, Kosminas - staiga tapo jam tokie pat brangūs kaip tikra motina ir brolis.
Nuo lempų ir žmonių kūnų šilumos kambarys palaipsniui įšilo. Ir tada visi užuodė vis stiprėjantį nemalonų kvapą: kažkur puvo mėsa. Nialas, ne pirmą kartą susidūręs su juo, pirmasis suprato: dvokas sklinda nuo kampe palikto lavono. Žuvusiojo veidas pamėlo, riešai ir kulkšnys pradėjo tinti. Įbrėžimas vidinėje dilbio pusėje virto juoda atvira žaizda, kuri ir skleidė smarvę. Vyrai nutempė Kipriano kūną į virtuvę ir paliko po stalu. Tik tada Nialas susiprotėjo pridengti lavoną plastikine staltiese. O Milas pareikalavo, kad pagarbos ženklan ant kėdės šalia žuvusiojo kūno būtų palikta degti viena lempa. Kiprianas buvo jo pusbrolis.
Ūmai visi pasijuto labai pavargę. Nialas norėjo peržvelgti knygas spintoje, tačiau raidės plaukė prieš akis. Jis nemiegojo jau dvidešimt keturias valandas. Todėl dabar įsitaisė krėsle, užsitraukė ant pečių antklodę ir atsipalaidavo, pasiduodamas nuovargiui. Kambaryje dusliai dudeno vyrų balsai, tarsi prislopinti storo vatos sluoksnio; buvo taip jauku ir gera. Užplūdusi pasitenkinimo banga nunešė Nialą į gilų miegą...
Ji pažadino nemalonus pojūtis - tarytum kažkas lipnus prisispaudė prie veido. Kai vaikinas instinktyviai kilstelėjo rankas, norėdamas tą kažką nuvyti, pojūtis dingo. Kambaryje degė tik viena lempa. Visi miegojo. Iš pradžių tyla išgąsdino Nialą, bet paskui jis suprato, kodėl taip tylu: vėjas lauke nuščiuvo ir lietus nebebarbeno į lango stiklą. Gretimame krėsle vos girdimai knarkė Doginsas. Prie jo kojų aukštielninkas miegojo juodaplaukis jaunuolis, vardu Kosminas. Jis tikriausiai sapnavo baisų sapną, nes vis aikčiojo per miegus.
O paskui Nialas išgirdo garsą, labai tylų ir neaiškų: lyg ir koks burbuliavimas, lydimas sausų lapų čežėjimo. Nialui jis kažkodėl pasirodė susijęs su dusinančiu pojūčiu, pažadinusiu jį. Iš pradžių atrodė, kad garsas sklinda iš už laukujų durų, ir vaikinas pagalvojo, gal tai čiurlena lietaus vanduo. Bet paskui suprato, kad burbuliuoja virtuvėje. Vos tik jis pabandė pajudėti, aštrus skausmas pervėrė galvą: pasirodo, jis užmigo, palikęs minčių veidrodį nukreiptą vidun. Nialas kyštelėjo ranką po marškiniais ir apsuko medalioną; iškart palengvėjo.
Jis atsargiai atsistojo, leisdamas antklodei nuslysti ant grindų, paėmė nuo stalo lempą; tada nusigavo į virtuvę, žengdamas per miegančius ant grindų žmones.
Vos užmetęs akį pro duris, Nialas aiktelėjo ir atsitraukė atatupstas. Po stalu kliunksėjo pilka gliti masė, kilnodamasi ir burbuliuodama lyg putos verdančiame puode. Pasilenkęs ir prikišęs lempą arčiau, vaikinas pagaliau suprato, kas nutiko. Grybas galvakojis, įsmukęs pro skylę lubose, baigė suryti lavoną. Nialas pakėlė nuo grindų šluotą ir bakstelėjo į burbuliuojančią drebutieną; toji visai nesureagavo.
- Kas tai? - sušnibždėjo balsas už nugaros.
Tai buvo Doginsas, matyt, pažadintas Nialo žingsnių. Pamatęs grybą, sprogdintojas su pasišlykštėjimu atšlijo. Paskui kelias minutes stebėjo jį ir galiausiai gūžtelėjo pečiais:
- Ką gi, galbūt taip ir geriau.
- Ar jį įmanoma nužudyti?
- Ugnimi arba blasteriu. Kitų būdų nėra.
- Kas atsitiks, jei perkirsiu jį pusiau?
- Nieko.
Doginsas išsitraukė peilį su nulūžusiu galu ir nukirto vieną pilką judrų čiuptuvą. Tas nukrito ant grindų ir ėmė rangytis lyg kirminas. Nustėręs iš siaubo ir nuostabos Nialas žiūrėjo, kaip pagrindinė grybo masė staiga pasklido į šalis lyg klampus skystis, o nukirstas gabalėlis nusirangė link jos. Jie susijungė, ir nematomos burnos akimirksniu prarijo gabalėlį.
- Ar šitos šlykštynės pavojingos žmogui?
- Tik tada, jei žmogus negali pajudėti. Šiaip jos pernelyg lėtos.
- Bet kuo gi jos minta?
- Šito niekas nežino. Atrodo, jos sugeba mėtų metus gyventi be maisto.
Taip taręs, Doginsas plačiai nusižiovavo ir grįžo į savo krėslą.
O Nialas dar penkias minutes lyg pakerėtas su pasišlykštėjimu stebėjo grybą. Jis skleidė pūvančių augalų kvapą; tūkstančiai mažyčių burnelių be perstojo čepsėjo, rydamos lavoną. Gleivėtas pėdsakas, vedantis nuo skylės lubose per sieną, liudijo, kad šitas gyvis sugeba kabintis į lygius paviršius. Ėdė jis neįtikėtinai greitai: po burbuliuojančia drebutiena beveik nebesimatė Kipriano kūno kontūrų.
Galiausiai smalsumas įveikė pasišlykštėjimą, ir Nialas ėmė tyčia siaurinti savo dėmesio fokusą, kol viduje tapo ramus kaip vanduo bevėję dieną. Jis kelioms minutėms įsiskverbė plėšrion grybo sąmonėn, visiškai panirusią į virškinimo procesą, ir nustebo supratęs, kad gyvis, pasirodo, jaučia jį, Nialą. Grybas suvokė jį, kaip išsklaidytą gyvybinės energijos masę, potencialų maisto ir grėsmės šaltinį; bet valgymas jam buvo svarbesnis už Nialą. Paskui vaikinas įsiskverbė po žemu grybo sąmonės lygiu ir vėl pajuto raibuliuojančią, pulsuojančią energiją, sklindančią žeme lyg vandens ratilai lygiu tvenkinio paviršiumi. Ir staiga aiškiai suvokė: grybo galvakojo gyvybė tiesiogiai priklauso nuo šio energijos šaltinio. Tik liko neaišku, kokia yra toji priklausomybė. Iš pradžių Nialui kilo mintis, kad galbūt grybas pats tėra negyva materija ir gyvybę gauna iš pulsuojančiosios energijos; bet ne, absurdiška prielaida. Teisingiau būtų manyti, kad gyvybės pulsas maitina grybą, kaip dirva maitina medį. Tai paaiškintų, kaip galvakojis sugeba metų metus išgyventi be maisto tuščiuose pastatuose...
Nialo plaukai pasišiaušė ant sprando, iš susijaudinimo sutriko kvėpavimas - tarytum kas perliejo jį lediniu vandeniu. Spėjimas, persmelkęs protą, buvo dar miglotas, galutinai nesusiformavęs, tačiau nepaprastai reikšmingas. Ne medis, o augalas... Šis padaras buvo judrus augalas. Dabar jis maitinosi negyvo žmogaus kūnu, kaip augalo šaknys maitinasi pūvančiais organizmais dirvoje.
Tačiau gyvybės pulsas mėgino pakelti šią augalinę drebučių masę į aukštesnį lygmenį, mėgino paversti ją gyvūnu. Štai kas taip sujaudino Nialą. Grybas neturi proto, tačiau jį valdo ir stumia į priekį protinga galia. Nialo širdis prisipildė džiaugsmo, sumišusio su neaiškiu nerimu ir troškimu kuo daugiau sužinoti apie tą paslaptingąjį pulsą. Ar jis, pavyzdžiui, jaučia Nialo buvimą?
Jis grįžo į kambarį, žengdamas per miegančiuosius, ir paprašė Doginso, kuris dar nemiegojo:
- Gali paskolinti man blasterį?
- Kam?
- Noriu kai ką patikrinti.
Doginsas išsitraukė ginklą iš kišenės.
- Tik būk atsargus. Užtaisas baigiasi, bet dar užteks, kad paverstum pelenais mus visus.
Nialas grįžo į virtuvę. Atsiklaupė, nukreipė blasterį į slidžiosios masės pakraštį ir iššovė. Blykstelėjo žydras žaibas, pakvipo ozonu. Nedidelis grybo plotelis, gal šešių colių skersmens, virto juoda anglimi. Likusioji dalis suvirpėjo ir išgąstingai susitraukė. Tą pačią akimirką sutriko ir energijos pulsas. Paskui pilka protoplazma atsitraukė nuo apanglėjusio gabalėlio, o tas taip ir liko prilipęs prie grindų. Padaras lyg niekur nieko ėdė toliau. Jam neužteko proto bėgti.
Tačiau Nialas vis tik sužinojo, ką norėjo. Iššovęs jis pajuto pulso sutrikimą, nors ir visai nežymų, o tai bylojo, kad pulsas vis tik pajuto užpuolimą. Taigi tarp grybo ir energijos šaltinio buvo abipusis ryšys.
Praėjo dar penkios minutės, kol grybas pagaliau pasisotino. Jis labai lėtai išslydo iš po stalo, išsitiesdamas ir susitraukdamas - panašiai juda sraigė; tada nušliaužė atgal link sienos. Iš Kipriano kūno neliko nieko; ant gleivėtų plytelių mėtėsi tik kelios sagos ir kiti nevirškinami daiktai. Nialas nukreipė blasterį į grybą, ketindamas jį sunaikinti; vaikiną sulaikė tik mintis apie tai, kokia pasklis smarvė. O padaras, tarsi pajutęs žmogaus ketinimą, suskato šliaužti siena aukštyn tiesiog neįtikėtinu greičiu; po kelių minučių jis dingo lubų skylėje.
Tada Nialas sukaupė valią ir įsakė grybui sustoti - tiesiog šiaip sau, norėdamas pažiūrėti, koks bus efektas. Grybo jau nebesimatė, tačiau vaikinas dar jautė jo buvimą. Jautė ir nenorą paklusti. Vienintelis drebutienos noras buvo pasislėpti kur nors tamsiame drėgname kampe ir suvirškinti gausų maistą. Minčių veidrodžio pagalba sukaupęs ir nukreipęs valią, Nialas įsakė grybui grįžti. Tas pakluso: skylėje pasirodė pilkas čiuptuvas. Tą akimirką įsikišo energetinis pulsas - davė priešingą įsakymą; čiuptuvas atsitraukė. Dar labiau suintriguotas vaikinas sukaupė visą vidinę jėgą ir vėl paliepė grybui grįžti. Kurį laiką jiedu su pulsu tarsi varžėsi, kuris kurį pertemps. Paskui paslaptingosios energijos šaltinis pasidavė. Pasidavė, Nialo įsitikinimu, dėl paprasčiausios priežasties: tiesiog pajuto, kad čia nieko ypatingo nevyksta. Grybas išsirangė pro skylę ir ėmė šliaužti lubomis.
Praradęs susidomėjimą, Nialas atpalaidavo valią. Jis tikėjosi, kad padaras sustos, o paskui atsitrauks. Tačiau galvakojis toliau skubėjo per lubas, paskui siena žemyn. Vaikinas suglumęs stebėjo jo judėjimą. Štai grybas pasiekė grindis ir nuvinguriavo per plyteles, skirdamas į šalis tinko nuotrupas, štai pasiekė Nialo kojas. Vaikinas nukreipė į jį blasterį, pasiruošęs šauti, jeigu padaras bandys pulti. Tačiau tas paprasčiausiai laukė - didžiulė pulsuojanti pusiau augališka, pusiau skysta masė laukė tolesnių įsakymų. Nialas net apstulbo supratęs, kad grybas suvokia jį, kaip įsakymų šaltinį. Noras sunaikinti jį ūmai kažkur dingo. Vaikinas įsakė padarui grįžti ir tuoj po to atpalaidavo valią. Tačiau grybas paklusniai vėl užšliaužė siena aukštyn ir dingo skylėje.
Virtuvei ištuštėjus, nebebuvo prasmės palikti čia degančią lempą. Nialas pasilenkė, pridengė delnu svogūnišką gaubtą su angele viršuje ir užpūtė liepsnelę. Pro dulkėtą langą smelkėsi pilka šviesa; žvilgtelėjęs aukštyn virš šaligatvio tvorelės, vaikinas išvydo pirmuosius aušros spindulius, nubalinusius debesis virš rytinių stogų. Širdis nerimastingai susigniaužė: vadinasi, visą naktį lempos šviesa buvo matoma iš gatvės. Nialas prastovėjo virtuvėje dar penkias minutes, įdėmiai žvelgdamas į pilkumą; nepastebėjęs jokio judėjimo, grįžo į kambarį. Nemiegojo tik Doginsas. Jis be žodžių paėmė blasterį iš vaikino ir įsikišo atgal į kišenę.
- Jau švinta, - pasakė Nialas.
- Ačiū Dievui. - Doginsas pasirąžė, nusižiovavo ir skambiai pliaukštelėjo delnais. - Nagi, vyručiai, metas keltis. Jei sėkmė mums nusišypsos, pusryčiausime jau namie. - Jis priėjo prie artimiausio lango ir žvilgtelėjo už užuolaidos. - Išeiname už dešimties minučių.
Vyrai budo dūsaudami ir žiovaudami; bet prisiminę, kur yra, visi akimirksniu įsitempė.
Milas nuėjo į virtuvę. Po akimirkos iš ten atsklido jo šūksnis:
- Kiprianas dingo!
- Mes jau žinome, - suirzęs atšovė Doginsas. - Vėliau apie tai pakalbėsime. Ruoškimės išeiti.
Tačiau nerimastingas Milo šūksnis išgąsdino draugus, ir kambaryje stojo grėsminga tyla. Vyrai vangiai kėlėsi ir trynėsi užmiegotas akis, praradę norą lįsti laukan.
Doginsas garsiai kreipėsi į juos:
- Prieš išeinant noriu jums kai ką pasakyti. Klausykite ištempę ausis, tarsi nuo šito priklausytų jūsų gyvybė. Taigi, - jis kilstelėjo Pjautuvą, - su šiuo ginklu rankose jums nebaisūs jokie vorai. Su šiuo ginklu rankose jūs galite susidoroti su visa armija vorų. Bet įsiminkite - žmogui jis toks pat pavojingas, kaip ir vorui. Vienas netikslus judesys, ir nužudysite priešais stovintį žmogui ar, dar blogiau, nukirsite jam ranką ar koją. Todėl, jei mus užpuls, nepanikuokite. Susikaupkite ir nelieskite gaiduko, kol gerai nenusitaikysite. Nedrįskite rizikuoti.
- Tai dar ne viskas. Tikriausiai kai kurie iš jūsų bijo, kad voras gali paralyžiuoti jūsų valią, nespėjus jums nuspausti gaiduko. Todėl noriu pasakyti jums kai ką, ko iki šiol dar niekam nesakiau. Aš jau seniai supratau, kad voro valios jėga nėra tokia jau nenugalima, kaip mums atrodo. Tiesą sakant, mes netgi klystame, vadindami ją valios jėga. Tiksliau būtų sakyti įsakymo jėga. - Matydamas klausytojų sutrikimą ir dvejones, Doginsas padrąsinančiai šyptelėjo. - Štai, pavyzdžiui, jūs juk paklūstate mano įsakymams, ar ne? O aš jėga neverčiu jūsų tai daryti. Jūs klausote manęs, nes įpratote, jog aš įsakinėju. Tarkime, kažkas prieis prie jūsų iš už nugaros ir šūktelės į ausį: "Stot, rankas prie šonų!" Jūs paklusite, nes esate išmokyti vykdyti įsakymus. Dabar pasakysiu jums, kaip man atrodo. Man atrodo, kad voras, paralyžiuodamas žmogaus valią, siunčia tam tikrą įsakmų impulsą, ir tas impulsas paveikia žmogaus pasąmonę. Tai būtų galima pavadinti tam tikra hipnozės forma, jei žinote, kas yra hipnozė. Tačiau hipnozei galima priešintis. O su tokiu ginklu rankose priešintis visai nesunku. Todėl kai kitą kartą voras pamėgins paralyžiuoti jūsų valią, nesileiskite. Kovokite už save. Pasakykite sau, kad jums nėra ko bijoti.
- Štai ir viskas. Kai durys atsidarys, aš eisiu pirmas, jūs po vieną iš paskos. Nialai, eisi voros gale. Nustatykite ginklus mažiausiam galingumui, tačiau be įsakymo nešaudykite. Krispinai, patrauk krėslą iš kelio. Milai, atidaryk duris.
- Palauk... - šūktelėjo Nialas.
Jo sąmonė vis dar liko atvira energijos pulso vibracijai, todėl Nialas pajuto, kas turi įvykti, šviesiaplaukiui jaunuoliui dar nespėjus prieiti prie krėslo. Jis instinktyviai įtempė valią - taip įsitempia kūnas, laukdamas smūgio. Todėl kai po akimirkos paralyžiuojantis impulsas kirto per kūną lyg ledinio metalo grandinė, vaikino sąmonė jau buvo sugniaužta kovai lyg kumštis. Tą trumpą pasiruošimo akimirką jis suprato, kad Doginsas buvo teisus. Voro valios jėga veikė kaip įsakymas, netikėtai riktelėtas tiesiai į sąmonės gilumą. Jo kūnas nutirpo tarsi panardintas į ledinį vandenį, tačiau valia liko nepaveikta. Ir kai Nialas siektelėjo Pjautuvo saugiklio, pirštai, nors nutirpę ir sustingę, pakluso jo valiai.
Kažkas smogė į duris su tokia jėga, kad net sunkus krėslas atsistūmė, nors ir buvo užkištas už rankenos. Nialas ramiai laukė, uždėjęs pirštą ant gaiduko. Tačiau judėjimas šalia privertė jį atsigręžti. Doginso veidas skausmingai persikreipė, lūpos prasišiepė, apnuogindamos tvirtai sukąstus dantis. Jis atrodė kaip žmogus, bandantis iškelti milžinišką svorį. Tik staiga sprogdintojo ranka mėšlungiškai trūktelėjo: melsva liepsna, iššokusi iš jo šautuvo vamzdžio, pervėrė krėslo atkaltę ir įsmigo į duris. Po akimirkos ir Nialas iššovė į platėjantį durų tarpą.
Valios jėgos spaudimas iškart nutrūko. Jie buvo laisvi. Nialas šoko į priekį ir vėl užrėmė krėslu duris, nesutikęs jokio pasipriešinimo. Būrio vyrai svirduliavo lyg girti, kai kurie neišlaikę pusiausvyros nukrito ant grindų. Doginsas šyptelėjo jiems.
- Puiku, vyručiai, vienas-nulis mūsų naudai, - žvaliai pareiškė sprogdintojas, tačiau jo balsas buvo duslus ir įtemptas. - Prisiminkite, ką sakiau: nepanikuokite.
Ūmai Doginso veidas papilkėjo. Jis žingtelėjo atatupstas ir sunkiai sudribo į krėslą.
- Kas tau? - sunerimo Nialas.
- Viskas gerai. Tik duok man penkias minutes, ir būsiu pasiruošęs eiti.
Nialas nepatikėjo savo ausimis.
- Tu vis dar ketini eiti laukan?
- Žinoma. Juk negalime kiurksoti čia visą dieną.
Doginsas atsilošė į krėslo atkaltę ir užsimerkė. Kumpa nosis suteikė išblyškusiam veidui numirėlio išraišką.
Kelioms minutėms kambaryje įsiviešpatavo tyla. Visi stebėjo duris, nukreipę į jas ginklus. Nialą pribloškė tai, kad niekas neatrodė pernelyg įsitempęs ar išsigandęs. Mirtino pavojaus akivaizdoje nebeliko vietos abejonėms ar nuogąstavimams.
Šaižus girgžtelėjimas privertė visus krūptelėti; be abejo, tai atsidarė varteliai tvorelėje palei gatvę. Po akimirkos ant laiptų sušlepsėjo žingsniai. Nei vienas iš vyrų nė nekrustelėjo. Galiausiai pasigirdo beldimas į duris, ir valdingas balsas paklausė:
- Ar galiu įeiti?
- Tai Kazakas, - atpažino Nialas.
- Jūs vienas? - paklausė Doginsas.
- Taip.
Doginsas paliepė Ulikui atitraukti į šalį krėslą ir atidaryti duris. Lauke buvo jau šviesu. Įžengęs į kambarį, Kazakas nusilenkė ir nusišypsojo.
- Aš esu karalius Kazakas, - prisistatė jis, paskui dėbtelėjo į Nialą su ironišku palankumu. - Taip ir maniau, berneli, kad rasiu tave čia. - Tuo tarpu Doginsas atsistojo. - O jūs tikriausiai misteris Doginsas? Ar galiu prisėsti?
Kažkas skubiai pristūmė karaliui krėslą. Buvo akivaizdu, kad jo didingumas ir bebaimiškumas padarė įspūdį jauniems vyrams. Kazakas ramiai, neskubėdamas nusileido į krėslą. Doginsas taip pat atsisėdo.
- Atėjau čionai kaip vorų pasiuntinys, - prabilo Kazakas. - Turiu perduoti jums jų pasiūlymą. Vorai prašė pranešti jums, kad esate laisvi.
Valdytojo žodžiai pribloškė vyrus.
- Ar tai reiškia, kad galime grįžti namo? - nepatikliai paklausė Doginsas.
- Teisingai. Bet su viena sąlyga. Privalote atiduoti visus savo ginklus.
Doginsas energingai papurtė galvą.
- Niekada!
Kazakas apsimetė nustebęs.
- Ar galiu paklausti kodėl?
Doginsas pašaipiai šyptelėjo.
- Ogi todėl, kad aš nepasitikiu vorais. Mes niekada neišeisime iš čia gyvi,
Dabar jau Kazakas papurtė galvą.
- Jūs klystate, - pareiškė jis su giliu įsitikinimu, ir Nialas pajuto, kad karalius kalba nuoširdžiai. - Jei sudėsite ginklus, vorai sudarys sutartį su vabalais bombardyrais. O tada jau privalės laikytis duoto žodžio - tai bus jų garbės reikalas. Taigi jūsų saugumas bus užtikrintas. Vorai nenori kariauti su vabalais.
Jam atsakė Nialas:
- Jei mes atiduosime ginklus, vorams ir nereikės kariauti. Galės išgalabyti mus kada tik panorėję.
Kazakas linktelėjo.
- Logiška prielaida. Bet aš esu tikras, kad jie ištesės duotą žodį.
- Kaip galite būti toks tikras? - suabejojo Doginsas.
- Galiu, nes tikrai žinau, jog vorai siekia taikos.
Doginsas papurtė galvą.
- Bijau, mūsų atsakymas bus neigiamas.
Buvo akivaizdu, kad jo atsakymas Kazako nenustebino. Valdytojas akimirkai susimąstė, nudelbęs žvilgsni į grindis.
- Vadinasi, jūs pasiryžę sunaikinti vorus? - galiausiai paklausė jis.
- Ne. Mes norime taikos.
- Bet vorai ir siūlo jums taiką.
- Tačiau kelia savo sąlygas. Kurias gali pakeisti, kai mes pasiduosime.
- Manyčiau, jūs klystate. - Ir vėl Nialas pajuto, kad valdytojas kalba nuoširdžiai. - Bet vis tik leiskite man pasiūlyti dar ir kitą variantą. Tarkime, mes pateiktume pasiūlymą sunaikinti visus šiuos ginklus, kad jų neturėtų nė viena pusė. Ar jūs sutiktumėte?
Doginsas ilgai galvojo, paskui papurtė galvą, kaip, beje, ir tikėjosi Nialas.
- Ne.
- Ar galiu paklausti kodėl?
- Todėl, kad kol šie ginklai mūsų rankose, mes galime derėtis. Jie kainavo gyvybę trim mūsų vyrams. Tai kodėl turėtume jų atsisakyti?
- Jie kainavo gyvybę ir septyniem vorams. - Nialas nustebo, kad Kazakas žino tikslų skaičių. - Taigi kodėl nesutarus, kad jūs vieni kitiems nebeskolingi?
- Ogi dėl labai paprastos priežasties, - kantriai paaiškino Doginsas. - Dabar jūs esate vergas ir aš esu vergas. O su šiais ginklais rankose mes nebebūsime vergai.
- Aš nesijaučiu esąs vergas. - Suraukti Kazako antakiai bylojo, kad sprogdintojų vado žodžiai jį įžeidė.
- Ir vis tik esate vorų vergas, - atkakliai pakartojo Doginsas. - O aš esu vabalų vergas.
Kazako sprandą užliejo raudonis.
- Argi vorai blogesni už vabalus?
Jam atsakė Nialas:
- Kur kas blogesni. Vos atvykęs į vorų miestą, susitikau jūsų sūnėną Masigą. Tai štai, Masigas šventai įsitikinęs, kad jam nėra ko bijoti vorų. Jis mano, kad atitarnavęs jiems dvidešimt metų, bus išleistas ilsėtis į didžiąją palaimos žemę. Netgi vergai tiki esą saugūs. Pirmąkart atsidūręs vergų rajone, mačiau vaiką, kuris paleido pagalį į voro tinklą. Maniau, kad voras jį iškart užmuš. Tačiau tas tik juoko dėlei parsivertė mažylį ant žemės, ir visi suprato tai kaip smagų žaidimą. Aš pats tik praėjusią naktį suvokiau, kas čia iš tiesų vyksta. Vergai verčiami visą laiką kilnotis iš vienos vietos į kitą. Jiems draudžiama dvi naktis iš eilės nakvoti tame pačiame name. Todėl kai kuris nors vergas dingsta, niekas to nepastebi. Masigas žinojo, kad vorai ėda vergus, tačiau nesijaudino dėl to, nes pats jautėsi esąs visiškai saugus.
Kazakas mandagiai išklausė Nialą, bet sučiauptos lūpos bylojo, kad jo kantrybė tuoj trūks.
- Aš žinau visa tai.
- Ir vis tiek pasitikite vorais?
Valdytojas gūžtelėjo pečiais.
- O kas man daugiau belieka? Juk vorai - padėties šeimininkai. Tai ką man perduoti jiems - kad šeimininkais pageidaujate būti jūs?
- Ne šeimininkais, - pataisė Doginsas. - Tiesiog norime turėti lygias teises.
Kazakas mąsliai linktelėjo.
- Gal ir būtų įmanoma suderėti tokią išlygą.
Doginsas plačiai nusišypsojo.
- Jei jums tai pavyks, manykite, kad mes susitarėme.
Valdytojas atsistojo.
- Jums leidus, eisiu ir pažiūrėsiu, ką galima padaryti. - Jis žengė link išėjimo, o Ulikas ir Milas atitraukė į šalį krėslą. Prie durų Kazakas sustojo ir vėl atsigręžė į Doginsą. - Ar nesutiktumėte atiduoti man bent vieną iš savo ginklų? Tiesiog kaip geros valios ženklą?
Doginsas patapšnojo per Pjautuvo buožę.
- Deja, tik ne šitą. Šis daikčiukas galėtų išsprogdinti mus kartu su visu pastatu, nespėjus mums nė mirktelėti.
- Nejaugi negalite duoti man jokio užstato deryboms? Ką nors, ką galėčiau pateikti vorams kaip jūsų geros valios ženklą?
Doginsas išsitraukė iš kišenės blasterį.
- Ar šitas tiks?
- Labai gerai. - Kazakas paėmė ginklą už vamzdžio ir įsimetė į togos kišenę. - Aš grįšiu už kelių minučių.
Kai durys paskui jį užsivėrė, Nialas paklausė Doginso:
- Manai, tai buvo geras sumanymas?
Tas šypsodamasis gūžtelėjo pečiais.
- Kodėl gi ne? Palyginti su mūsų Pjautuvais, blasteris tėra tik vaikiškas žaisliukas. Be to, jo galingumas jau sėda. Pastebėjau tai, kai pjoviau šių durų spyną. Likę vos keli užtaisai.
Čia į pokalbį įsiterpė jaunuolis, vardu Kosminas:
- Ar galiu kai ko paklausti?
- Žinoma.
- Aš neabejoju jūsų sprendimo teisingumu, sere, - užsikirsdamas pradėjo Kosminas, - bet ar tikrai neverta sutikti su vorų pasiūlymu?
- Aš to paties norėjau paklausti, - pritarė Milas.
- Tarkime, mes sutiktume sunaikinti Pjautuvus, - kalbėjo toliau Kosminas, - o vorai sudarytų naują sutartį su vabalais. Argi tai nebūtų visiems į naudą?
- Kol mes ginkluoti, vorai nesiliaus mūsų persekioję, - pridūrė kitas vyras.
Doginsas pritariančiai linktelėjo.
- Tavo tiesa, Hasturai. Bet kol mes ginkluoti, galime jiems grasinti. Kai tik sudėsime ginklus ar leisime juos sunaikinti, priklausysime nuo vorų malonės.
- Manote, mums pavyks išeiti iš čia gyviems, jei nenusileisime vorams? - paklausė Milas.
- Taip, - patvirtino Doginsas. - Dėl dviejų priežasčių. Visų pirma, mes esame stipresni už juos. Antra, jie tai žino. Todėl ir atsiuntė Kazaką derėtis su mumis. Būtų kvaila atsisakyti tokio pranašumo.
- Jie galėjo atsiųsti Kazaką ir dėl kitos priežasties, - tarstelėjo Nialas.
Doginsas susidomėjęs atsigręžė į vaikiną.
- Dėl kokios?
- Norėdami laimėti laiko.
Nespėjus sprogdintojui atsakyti, pasigirdo beldimas į duris, ir Kazako balsas paklausė:
- Ar galiu įeiti?
Milas atitraukė į šalį krėslą, ir Kazakas įžengė vidun. Šįkart jis nėjo toliau, liko stovėti prie durų. Nialo manymu, valdytojas atrodė sunerimęs. Jis atsikrenkštė ir pradėjo:
- Visų pirma, vorai maldauja manęs dar kartą kreiptis į jūsų sveiką protą. Jie užtikrina, kad trokšta tik taikos. Jie netgi sutinka leisti jums grįžti į vabalų miestą su ginklais, jei prižadėsite tuoj po grįžimo juos sunaikinti. - Doginsas norėjo kažką pasakyti, bet Kazakas skubiai tęsė toliau: - Suprantate, jie nelabai linkę pasitikėti žmonėmis. Anaiptol nenoriu pasakyti, kad jie abejoja jūsų garbės žodžiu. Tiesiog vorai netiki, kad įmanoma tvirta ilgalaikė taika, kol jūs ginkluoti Pjautuvais. Jie mano, kad žmogaus prigimčiai būdinga žudyti ir griauti, todėl anksčiau ar vėliau jūs vis tiek nukreipsite ginklus į juos, vorus. Aš, kaip žmogus, esu priverstas pripažinti, kad jų būgštavimai nėra nepagrįsti. O jūs?
Taip taręs, valdytojas nužvelgė visus susirinkusius, ir Nialas pastebėjo, kad dauguma vyrų sulinksėjo galvomis. Kas jau kas, o Kazakas mokėjo įtikinti.
Tačiau Doginsas ryžtingai papurtė galvą.
- Labai apgailestauju, Kazakai. Bet mes jokiu būdu neatsisakysime Pjautuvų. Jeigu vorai neleis mums iš čia išeiti gražiuoju, ką gi, būsime priversti prasiskinti kelią jėga. Jei reikės, sunaikinsime kad ir dešimt tūkstančių vorų - paversime dulkėmis tikra to žodžio prasme.
Kazakas atsiduso.
- Tokiu atveju, esu priverstas perduoti jums antrąją pranešimo dalį - patikėkite, man ji nepatinka taip pat, kaip nepatiks jums. Bet aš tik pasiuntinys. - Jis įdėmiai pažvelgė į akis Doginsui, paskui Nialui, stovinčiam šalia. - Esu įgaliotas pranešti, kad vorai laiko paėmę įkaitais Nialo motiną ir brolį... - Kazakas akimirkai užsikirto. Nialas matė, kaip jis jaudinasi. - Taip pat manęs prašė pasakyti, kad vorai užėmė vorų bombardyrų miestą, ir visų jūsų šeimų nariai taip pat paimti įkaitais. Jeigu jūs sudėsite ginklus ar sutiksite juos sunaikinti, jūsų šeimos atgaus laisvę. Nialo motina ir brolis, taip pat ir visi kiti asmenys, kuriuos jis išsirinks, galės persikelti gyventi į vabalų miestą. - Valdytojas nuleido akis. - Štai ir viskas, ką turėjau perduoti.
Doginsas visas išraudo, ant kaktos iššoko kraujagyslės.
- Jei tie niekšai palies bent vieną iš mūsų žmonių, prisiekiu, išgalabinsiu visus kerėplas mieste!
Jo akys liepsnojo tokiu įtūžiu, kad Kazakas nusuko žvilgsnį ir neryžtingai krenkštelėjo.
- Galiu tik pakartoti tai, ką pasakiau. Vorai neketina liesti jūsų žmonių. Jie trokšta tik taikos. Jūsų šeimų gyvybės - už Pjautuvus.
Nialas žvilgtelėjo į Doginsą. Bejėgiškas sprogdintojo pyktis išdavė sutrikimą. Buvo akivaizdu, kad Doginsas mano pralaimėjęs. Vaikinas palietė jo petį.
- Mums reikėtų pasitarti.
Kazakas apsidžiaugęs šyptelėjo.
- Prašau, prašau, niekas nedrįs jūsų skubinti. Ar pageidautumėte, kad išeičiau?
- Taip, manau, taip būtų geriau, - skubiai sutiko Nialas.
Kazakas ceremoningai nusilenkė, šypsniu padėkojo Milui, atidariusiam jam duris, ir atatupstas pasišalino. Niekas nepratarė nė žodžio, kol nenutolo jo žingsniai. Niūri tyla išdavė vyrų nerimą ir neviltį.
- Štai ir viskas, - galiausiai pratarė Doginsas dusliu balsu. Bet Nialas jau spėjo apsukti minčių veidrodį į save ir gilaus susikaupimo jausmas bematant išsklaidė jį patį apėmusį apmaudą.
- Tu ketini pasiduoti? - paklausė jis Doginso.
Tas gūžtelėjo pečiais.
- O tu matai kitą išeitį?
- Taip. Nepriimti jų sąlygų.
- Argi galime taip rizikuoti? Vorai nedvejodami išžudys mūsų šeimas!
Nialas apvedė žvilgsniu vyrus. Buvo aišku, kad visi pritaria vado nuomonei.
- Paklausykite manęs, - kreipėsi į juos vaikinas. - Mano artimieji taip pat paimti įkaitais, todėl aš suprantu, ką jūs jaučiate. Bet ką jūs pasieksite pasiduodami? Netikėkite vorais. Pabandykite įsivaizduoti save Vorų Valdovo vietoje. Sykį jūs jau metėte jam iššūkį. Kas užtikrins, kad nepadarysite to dar kartą? Vienintelis būdas apsisaugoti nuo jūsų - sunaikinti jus ir jūsų šeimas. Manote, vorai nors akimirkai suabejos, kai atsidursite jų valioje?
Nialas matė, kad jo žodžiai prislėgė ir nugąsdino klausytojus, todėl skubiai tęsė toliau:
- Bet tarkime, kad jūs atsisakysite pasiduoti. Tokiu atveju vorai, aišku, gali įvykdyti savo grasinimą ir sunaikinti įkaitus. Bet jie žino, kad jeigu taip padarys, jūs keršysite tol, kol už kiekvieną žmogų nudobsite po šimtą vorų. Kol jūs ginkluoti, jūsų rankose galia, kurią atimti jie gali tik atėmę jums gyvybę. Tai ar verta atsiduoti vorų malonei? Tai tas pats, kas patiems kišti galvą į kilpą. - Jis pasisuko į Doginsą. - Beje, kodėl tu manai, kad jie sako tiesą? Argi vabalų miestas visiškai nesaugomas?
- Žinoma, saugomas. Bet vorai galėjo jį užgrobti, ypač užpuolę netikėtai.
- Ar tai būtų lengva padaryti?
Doginsas niūriai šyptelėjo.
- Ne. Vabalai nepasitiki vorais.
- Tai gal vorai meluoja, jog užgrobė jūsų miestą, norėdami priversti jus sudėti ginklus?
Doginsas kurį laiką galvojo, nudelbęs žvilgsnį į grindis. Paskui apžvelgė savo bendražygius.
- Ką jūs apie tai manote?
Vyrai pastebimai sutriko. Jie buvo įpratę tik komandas vykdyti.
- Manyčiau, Nialo tiesa, - galiausiai neryžtingai pratarė Milas.
Doginsas pagaliau apsisprendė.
- Atidarykite duris. Patraukite kėdę.
Į kambarį plūstelėjo dienos šviesa, akimirkai apakindama susirinkusius. Doginsas ryžtingai priėjo prie durų.
- Kazakai, ar girdite mane?
- Taip, - atsiliepė valdytojas.
- Perduokite jiems, kad mes išeiname. - Doginsas atsigręžė į savo žmones. - Pasiruoškite ginklus, tačiau be įsakymo nešaudykite. Ir stebėkite, kas dedasi virš jūsų galvų - neužmirškite, kad vorai gali pulti ir iš viršaus.
Jis žengė į dienos šviesą ir ėmė kopti laiptais. Likusieji vorele nusekė iš paskos, atstatę paruoštus ginklus. Lipdamas laiptais, Nialas žvilgtelėjo aukštyn. Virš gatvės tarp namų stogų dabar kabėjo milžiniškas voratinklis, tačiau pasalos nesimatė.
Tik išėjęs pro vartelius vaikinas pamatė, kokia daugybė vorų laukia jų. Jis net nustėro. Gal dešimt tūkstančių padarų glaudžiomis gretomis rikiavosi palei gatvę abejomis kryptimis iki sankryžų su kitomis gatvėmis ir toliau. Vienintelis praėjimas buvo paliktas tiesiai priešais vartelius. Vorai supo tą plotą plačiu puslankiu; artimiausias stovėjo greta Kazako kitoje gatvės pusėje. Tačiau net tokio palyginti nemažo atstumo pakako, kad Nialą staiga apimtų beveik nesuvaldoma baimė: tai spąstai! Jis dar labiau apstulbo suvokęs, kad vorai žiūri į žmones su tokiu pat pasišlykštėjimu ir baime, kaip žmonės žiūri į vorus bei nuodingas gyvates. Aplinkui susibūrę padarai laikė jį šlykščių blyškiaodžiu nuodingu gyviu, mirtinai pavojingu gyviu, ir kiekvienas jų su didžiausiu džiaugsmu būtų suleidęs iltis jam į gerklę. Varstomas bereikšmių juodų akių žvilgsnių, Nialas ir vėl pajuto fizinį šaltį.
Jo bičiuliai taip pat tvardėsi iš paskutiniųjų. Kad rankos nedrebėtų, Milas taip stipriai gniaužė Pjautuvą, jog krumpliai pabalo. Kosminas atrodė taip, tarsi jį pykintų. Ant išblyškusio Doginso veido žvilgėjo prakaito lašai. Aiškiai demonstruojamo priešiškumo siena tarytum siurbė iš kovotojų gyvybinę energiją. Nors minčių veidrodėlis tebebuvo pasuktas vidun, Nialas jautė, kad jo jėgos senka. Nuo įtampos prieš akis plaukė juodos dėmės.
- Taigi jūs nusprendėte priimti mūsų sąlygas? - šūktelėjo Kazakas iš kitos gatvės pusės.
Valdytojo balsas grąžino Nialą į normalią būseną; spaudimas, dusinęs jį, staiga dingo. Jis žingtelėjo į priekį ir tvirtai pareiškė:
- Deja, mūsų atsakymas neigiamas.
Kazakas nuoširdžiai nustebo.
- Ar nemanote, kad elgiatės lengvabūdiškai? - rimtai paklausė jis.
- Ne.
Ūmai Nialas suprato: gana tuščiažodžiauti; susidariusį uždarą ratą pralauš tik veiksmas. Jis ištiesė ranką ir parodė.
- Matote tą pastatą?
Nukreipęs ginklą į dešimties aukštų pastatą pietrytiniame gatvės kampe, vaikinas šiek tiek kilstelėjo vamzdį, kad nekliudytų vorų, ir iššovė.
Tai, kas nutiko po to, pribloškė net patį Nialą, nors jis ir tikėjosi kažko panašaus. Iššovęs Pjautuvas taip smarkiai atšoko, kad vos neištrūko vaikinui iš rankų. Akinantis žydros energijos pliūpsnis įsirėžė į pastatą, paversdamas jį žaižaruojančia melsva migla. Atatranka nukreipė vamzdį keliais laipsniais į šalį, tačiau net ir šio menko judesio pakako, kad šūvis išmuštų sienoje penkiasdešimties pėdų gylio skylę. Nialas nepatikėjo savo akimis išvydęs, kad perkirto pastatą pusiau, tarsi jis būtų popierinis: pro galinę sieną matėsi žydras dangaus lopas. Tik staiga viena namo siena išsigaubė ir nuvirto. Gatvę užbėrė plytų skeveldrų kruša.
Nialas beveik iš karto atleido gaiduką, priblokštas jo sukeltos katastrofos masto. Tačiau pastatas griuvo toliau, tarsi sprogdinamas iš vidaus. Didžiulė sienos dalis išvirto į gatvę, tiesiai ant glaudžių vorų gretų. Tą pačią akimirką priešais Doginso būrį stovėję vorai sutartinai plūstelėjo pirmyn, tarsi genami mirštančių gentainių agonijos. Nialas suprato, kad jie tiesiog pakvaišo iš siaubo; tačiau jo bičiuliai, nemokantys skaityti minčių bei jausmų, paleido ugnį. Jų Pjautuvai, nustatyti mažesniam galingumui negu Nialo ginklas, spjaudė liepsnas į vorų kūnų maišalynę. Oras prisipildė šleikštaus degančios vorienos dvoko. Ūmai žmones apsupo bėgantys vorai, tačiau nė vienas iš jų nebandė pulti. Persigandę padarai visiškai nebesuvokė, ką darą. Agonija, žaibiškai persimetusi iš vieno proto į kitą, išvedė iš rikiuotės ir tuos, kurie liko gyvi.
Tik Nialas suprato, kas įvyko. Doginso vyrai tiesiog nustėro, regėdami tokį stebuklą. Jie jau ruošėsi atsisveikinti su gyvenimu, o čia staiga visi priešai išsilakstė. Nialui tokia pergalė kėlė tik šleikštulį - dvasinį, ne fizinį.
Kažkas sujudėjo griovyje anapus gatvės. Tai buvo Kazakas. Jis lėtai atsistojo ir palengva pajudėjo per gatvę link jų, sverdėdamas lyg girtas. Karaliaus toga buvo perplėšta, abu keliai kraujavo. Kruvinas buvo ir jo veidas: po kaire akimi gilus randas, paakys jau pajuodęs. Kazakas sustojo priešais Nialą ir kimiai prašvokštė:
- Ar tai buvo būtina?
Nialas norėjo atsakyti, tačiau žodžiai užstrigo gerklėje. Už jį atsakė Doginsas:
- Ką gi, atrodo, mums pavyko išsisukti iš padėties. - Sprogdintojų vadas nusišluostė nuo kaktos žliaugiantį prakaitą. - Jau netikėjau, kad ištrūksime gyvi.
Nialas pagaliau atgavo žadą.
- Labai apgailestauju, aš nenorėjau, kad taip atsitiktų. Ketinau tik parodyti vorams, kokie galingi mūsų ginklai. - Jį patį nustebino netikėta ramybė, ūmai pripildžiusi sielą.
Doginsas nusikvatojo.
- Ką gi, štai ir parodei. - Jis pasisuko į Kazaką. - Ar dabar prisidėsite prie mūsų?
Valdytojas atrodė panašus į išsekusį gyvulį. Jo skruostu tekėjo kraujas. Jis ilgai žvelgė į Doginsą, ir sunku buvo nuspėti, apie ką galvojo.
- Ne, - galiausiai atsakė jis, apsigręžė ir lėtai nušlubčiojo upės pusėn.
Doginsui Kazako sprendimas pasirodė mažų mažiausiai keistas.
- Jis gudrauja ar tiesiog kvailioja? - paklausė jis Nialo.
Bet Nialas taip pat nieko nesuprato. Jis žvelgė įkandin nutolstančios pakumpusios figūros, kažkodėl apimtas keisto nerimo.
- Nežinau.
Doginsas nerūpestingai gūžtelėjo pečiais.
- Na, ir tegu. Šiaip ar taip, koks mums skirtumas. - Jis pasisuko į savo būrį. - Na, vyručiai, pasiruošę eiti toliau?

Būrys nužygiavo šiaurės kryptimi, laikydamasis gatvės vidurio, kad išvengtų užpuolimo iš pasalos. Visi jautė, kad niekas dabar jų nepuls, tačiau per anksti atsipalaiduoti būtų buvę kvaila. Doginsas Pjautuvu draskė voratinklius, nutiestus virš gatvės; jų skiautės likdavo kabėti ant namų sienų lyg kokios vėliavos, plevėsuodamos švelniame pietų vėjyje.
Nuėję iki gatvės galo, jie atsidūrė prie rotušės aikštės. Pati rotušė buvo masyvus pseudograikiško stiliaus pastatas su plonomis briaunotomis kolonomis, jau seniai pajuodusiomis; tačiau pastatą supančios vejos buvo nupjautos ir prižiūrėtos. Nors aikštėje nesimatė nė gyvos dvasios, jie vis tik stabtelėjo ir gerai apsižiūrėjo būgštaudami, ar kas nestebi jų iš aplinkinių namų ar pačios rotušės.
- Nepatinka man visa tai, - pareiškė Doginsas. - Nejaugi kerėplos tokie kvaili, kad leis mums ramiai pasitraukti iš jų miesto, net nepabandę mūsų sulaikyti?
Nialas galvojo apie tą patį. Vorai smarkiai nukentėjo. Ir vis tik Vorų Valdovas turėjo suprasti, kad leisdamas maištininkams pabėgti iš miesto, prarastų geriausią galimybę - galbūt net vienintelę galimybę - juos sunaikinti. Tik tarp miesto pastatų buvo įmanoma netikėtai užpulti Nialą ir jo bendražygius. O artimoje kovoje vorai buvo beveik nenugalimi. Net trumpai akimirkai paralyžiavę auką valios jėga, jie spėtų žaibiškai suleisti nuodingąsias iltis.
Nialas užsigalvojęs žvelgė į miesto rotušę.
- Tu išmanai ką nors apie vorų balionus? - galiausiai paklausė jis Doginso.
- Žinoma. Juk juos gamina mūsiškiai.
- Štai ten yra šilko dirbtuvės, - parodė vaikinas. - Galbūt ten laikomi ir pasiūti balionai.
Doginsas susiraukė ir papurtė galvą.
- Nieko iš to nebus. Reikia dar ir porifidų.
- Porifidų?
- Trumpinys iš Porifera Mephitis. Kitaip jie dar vadinami skunsinėmis pintimis. Tai tokios kempinės, be kurių pagalbos joks balionas nepakils į orą - jos išskiria lengvesnes už orą dujas.
- Bet jeigu ten yra balionų, galbūt atsirastų ir porifidų.
Doginsas žvilgtelėjo į saulę spėliodamas, kiek galėtų būti valandų.
- Na, gerai. Manau, verta pabandyti.
Maištininkai atsargiai prisiartino prie rotušės, nepaleisdami ginklų iš rankų. Tačiau aplinkui nesimatė jokių gyvybės ženklų. Gėlynuose priešais pastatą žydėjo margaspalviai žiedai, pripildydami orą pavasarinio aromato. Aplinkiniuose medžiuose čiulbėjo paukšteliai, lapus šiureno vėsus vėjelis. Nialui pačiam buvo įdomu stebėti, kaip pavojaus akivaizdoje paaštrėja reakcija į aplinką.
Įmantriai išdrožinėtos ąžuolinės durys buvo užrakintos, bet iškart pasidavė plonam Pjautuvo spinduliui. Tuoj už jų buvo platus vestibiulis su marmurinėmis kolonomis, į viršutinius aukštus vedė į abi puses išsišakojantys laiptai. Panašu į Kazako rūmus, tik erdviau.
Tiesiai priešais buvo dar vienos įspūdingos medinės durys, kaip paaiškėjo, taip pat užrakintos. Doginsas išpjovė spyną pjautuvu ir spyriu atlapojo duris. Metęs žvilgsnį vidun, sprogdintojų vadas džiaugsmingai sukikeno ir apglėbė Nialą per pečius.
- Tu tiesiog genijus, vaikine! Kaip tu susiprotėjai?
Salėje, atsivėrusioje priešais juos, kadaise, matyt, vykdavo iškilmingos ceremonijos: sienas dengė puošnios vėliavos su miesto emblemomis. Dabar ši didžiulė patalpa buvo paversta dirbtuvėmis ir sandėliu: aplinkui vien kopėčios, karučiai, lentos ir kitokios statybinės medžiagos. O tolimiausiame kampe - rietuvės tvarkingai sulankstyto šilko. Tai ir buvo vorų balionai.
Nialas kukliai gūžtelėjo pečiais.
- Tiesiog atspėjau.
Doginsas atsigręžė į likusius.
- Nagi, vyrai, pasiskirstykite po visą pastatą ir atidžiai žiūrėkite pro langus. Negalime leistis netikėtai užpuolami. Užremkite priekines duris. Jei pastebėsite bent menkiausią judėjimą, tučtuojau praneškite man. - Jis atsisuko į Nialą. - Eime, paieškosime skunsinių pinčių.
- Kur jos paprastai laikomos?
- Tam tikruose rezervuaruose.
Nišoje už balionų rietuvės buvo dar vienos užrakintos durys. Išspyrę jas, Nialas ir Doginsas jau norėjo eiti vidun, bet ties slenksčiu atšlijo: juos pasitiko šleikštus pūvančių augalų dvokas. Užsiėmęs nosį, Doginsas vis tik įkišo galvą į patalpą ir patenkintas linktelėjo.
- Kaip tik tai, ko mums reikia.
Ten pūpsojo didžiulis, beveik žmogaus aukščio, stiklinis rezervuaras su žaliu gleivėtu skysčiu. Atremti į jį stovėjo keliolika tinklelių su ilgomis rankenomis. Nialas žvilgtelėjo į drumstą vandenį, tačiau nieko jame nepamatė. Doginsas palypėjo mediniais laipteliais, pristatytais prie rezervuaro šono, paėmė vieną graibštą ir ėmė uoliai maišyti juo vandenį.
- Štai ji, gražuolėlė!
Jis iškėlė graibštą. Dugne tarp gleivėtų žolių tūnojo žalias pulsuojantis spurgos pavidalo daiktas. Anga spurgos centre buvo uždaryta, bet Doginsui bakstelėjus pirštu prasivėrė ir apžiojo jo pirštą lyg burna. Burnos viduje Nialas pastebėjo aštrų žalią liežuvį. Sprogdintojui ištraukus pirštą, pasigirdo duslus pokštelėjimas. Oras akimirksniu prisipildė šleikščios puvėsių smarvės.
- Ir šita dvokianti spurga priverčia balionus skraidyti? - netikėdamas paklausė vaikinas.
- Taip, netrukus pats įsitikinsi.
Doginsas nužingsniavo prie cilindriško metalinio indo, stovėjusio ant stalo patalpos kampe. Vos tik jis nuvožė dangtelį, prie pūvančių augalų dvoko prisidėjo dar ir pašvinkusios mėsos smarvė. Doginsas paėmė nuo stalo surūdijusį dubenėlį ir panardino jį į cilindrą. O kai ištraukė, dubenėlis buvo pilnas stambių vikšrų, kai kurie buvo daugiau kaip dviejų colių ilgio ir piršto storio. Vis dar užsispaudęs pirštais nosį, Doginsas žiaukčiodamas palenkė dubenėlį virš panašaus į spurgą padaro. Burna bematant prasivėrė ir vėl godžiai susičiaupė, prarijusi besirangančius kirminus. Vėl pasmirdo puvėsiais.
Doginsas skubiai padėjo dubenėlį atgal ant stalo.
- Fui! Maunam iš čia!
Abiem išėjus iš patalpos, sprogdintojas rūpestingai uždarė duris iš paskos. Nialas dar spėjo pastebėti, kad kiti porifidai prisiplakė prie rezervuaro krašto, matyt, taip pat tikėdamiesi gauti maisto.
Grįžę į salę, jiedu nukėlė nuo rietuvės viršaus vieną sulankstytą balioną ir ištiesė jį laisvame grindų plote. Išlankstytas balionas buvo trisdešimties pėdų skersmens. Nialas pirmąkart matė vorų balioną iš taip arti, todėl apžiūrinėjo jį, smalsiai išplėtęs akis. Anksčiau jis dažnai spėliodavo, kaipgi tas voras prisikabina prie baliono. Pasirodo, po balionu buvo šilkinis maišas su plokščiu dugnu. Maiše galėjo tilpti net ir stambiausias voras, vadinasi, lengvai tilps ir du trys žmonės.
Pats balionas buvo ne apvalus, bet kiek suplotas - kaip du kartu suvožti dubenys. Tvirtas šilkinis audeklas liečiant šiek tiek lipo prie pirštų.
Patiestas ant grindų, balionas atrodė kaip didžiulis melsvai baltas diskas, kurio pakraštyje kabėjo maždaug šešių colių virvės kilpa, pritvirtinta sagtimi. Doginsui atsegus tą sagtį ir truktelėjus už kilpos, vienas baliono šonas prasivėrė lyg išskrostos žuvies pilvas. Nialas, kuriam užtrauktukas tebebuvo naujiena, negalėjo atsižavėti tokiu išmoningu užsegimu. Baliono viduje, pačiame centre, matėsi pritvirtintas gal pėdos skersmens puodelis, pridengtas dvejomis plačiomis odos atraižomis.
- Štai čionai dedamas porifidas, - paaiškino Doginsas.
- Bet kaip priversti jį išskirti dujas?
- O kam versti? Porifidai nemėgsta tamsos, todėl, kai tik juos uždarai, pradeda skleisti savo smarvę.
- O kaip paskui dujos išeina?
- Pro vožtuvą baliono apačioje. Padėk man išnešti šitą daiktą laukan.
Pro plačius langus už oratoriaus tribūnos matėsi vidinis kiemas, įrengtas pačiame rotušės pastato centre. Jie ištempė balioną laukan ir patiesė ant grindinio. Tada Doginsas išpurtė porifidą iš graibšto tiesiai į puodelį baliono viduje ir sandariai uždengė - ne tiek tam, kad padaras nepabėgtų, kiek tam, kad neiškristų, mat šios godžiosios spurgos, iš visko sprendžiant, pačios judėti negalėjo. Vos tik sprogdintojas spėjo užsegti užtrauktuką šone, balionas ėmė pūstis. Suieškojęs virvę, Doginsas pritvirtino balioną prie metalinio žiedo grindinyje. O balionas jau ėmė kilti nuo žemės. Nepraėjus nė minutei, jis jau kabėjo ore, dvidešimties pėdų aukštyje virš jų galvų. Nialas truktelėjo už virvės, tačiau balionas nė už ką nesidavė nuleidžiamas žemiau. Vaikinas pašaipiai prunkštelėjo.
- Ir kaipgi mes pateksime vidun?
- Tuoj parodysiu.
Įsirėmęs rankomis į šlaunis, Doginsas įsmeigė žvilgsnį į balioną ir suraukė kaktą - suprask, susikaupė. Jo veidas išraudo, kaktoje iššoko pulsuojanti vena. Praėjo gal minutė, bet nieko neatsitiko; galų gale balionas ėmė bliūkšti ir pamažu leistis žemyn. Doginsas giliai iškvėpė ir nusivalė nuo kaktos prakaitą.
- Sunkus darbas. Bet girdėjau, kad, kai įpranti, nebebūna jokio vargo. Supranti, porifidus galima priversti ryti savo pačių išskirtas dujas. Taip vorai ir valdo balionus.
Kol sprogdintojas kalbėjo, balionas vėl išsipūtė ir pakilo nuo žemės per virvės ilgį.
Salėje sutrepsėjo skubūs žingsniai. Po akimirkos į kiemą išpuolė Milas.
- Aikštėje kažkas vyksta, sere.
Prie vestibiulio langų su ginklais rankose budėjo Ulikas ir Hasturas. Vejos aplink pastatą tebebuvo tuščios. Tuščias buvo ir grįstas aikštės plotas priešais įėjimą į rotušę. Bet ant šaligatvių aikštės pakraščiuose bruzdėjo vorų ir žmonių minios.
Nuo laiptų viršaus atsklido Renfredo šūksnis:
- Vorai apsupo visą aikštę! Nuo stogo geriau matosi!
Jie užbėgo laiptais į trečiąjį aukštą, o iš ten pro dureles pateko ant plokščio stogo. Iš čia puikiai matėsi visa aikštė. Paaiškėjo, kad aplinkinės gatvės prisigrūdusios žmonių ir vorų. Tačiau jokio ženklo, kad jie bandytų pulti bėglius. Pati aikštė buvo visiškai tuščia.
Doginsas suraukė antakius.
- Norėčiau žinoti, ką tie kerėplos sumanė. Atrodo, vis tik mėgins sutrukdyti mums pabėgti.
Renfredas atrodė išsigandęs.
- Tikriausiai teks skintis kelią ugnimi?
Doginsas papurtė galvą.
- Paspruksime balionais. Hasturai, Milai, sukvieskite visus į vidinį kiemą. Renfredai, pasilik čia ir stebėk - jeigu jie mėgins pulti, nedvejodamas šaudyk.
- O gal verčiau aš pasiliksiu? - pasisiūlė Nialas. Jis suprato, kad jeigu vorai puls staiga, iš Renfredo bus maža naudos.
- Gerai. Pakviesime tave, kai tik būsime pasiruošę išvykti.
Likęs ant stogo vienas, Nialas pasuko minčių veidrodį vidun, padėdamas sau susikaupti. Iš pažiūros betikslis vorų bei žmonių judėjimas apačioje kėlė nerimą. Vaikinas pamėgino įsivaizduoti save Vorų Valdovo vietoje. Ką jis darytų, norėdamas sulaikyti pavojingų priešų būrį? Paprasčiausias būdas - staigi ataka. Vorai gali judėti siaubingu greičiu; tie, kurie dabar laukia už penkių šimtų jardų, gali per dvidešimt sekundžių atsidurti rotušėje. Bet jeigu jie ketina pulti, kodėl nesirikiuoja ant šaligatvių aplink aikštę?
Nialas pabandė atpalaiduoti sąmonę ir įsiskverbti į vorų mintis. Bet tai pasirodė nelengva. Vorų buvo pernelyg daug, visi užsiėmę savais reikalais. Vaikinas tikėjosi pajusti priešiškumą, pasiryžimą sunaikinti maištinguosius žmones; tačiau vorai paprasčiausiai laukė. Ko laukė? Įsakymo pulti? Nepanašu. Laukime nesijautė įtampos.
Nialas nužingsniavo prie vidinio stogo krašto ir pažvelgė žemyn į kiemą. Vyrai nešė lauk balionus ir tiesė juos vieną ant kito. Doginsas kažką gyvai kalbėjo būreliui žmonių, tarp kurių buvo Milas ir Kosminas, tikriausiai aiškino balionų valdymo principus. Pripūstasis balionas kabojo ore už kelių pėdų nuo Nialo veido. Šilkas buvo smarkiai įsitempęs. Matyt, porifidas jo viduje išskyrė labai daug dujų. Jos smelkėsi laukan pro kažkokį atsarginį vožtuvą, ir vėjas nešė link Nialo visą smarvę. Vaikinas skubiai pasitraukė į priešvėjinę pusę.
Jis matė, kaip Ulikas atnešė graibšte dar vieną kempinę, kaip įkišo ją į viršutinį balioną. Beveik tą pačią akimirką balionas ėmė pūstis. Milas, Kosminas ir Hasturas skubiai sulipo į krepšį apačioje, Doginsas dar kartą parodė, kur dujų išleidimo vožtuvas. Krepšys buvo pritaikytas stambiam plokščiam voro kūnui, o ne stačioms žmonių figūroms; todėl trys keleiviai sukrito labai nepatogiomis pozomis: kūnai atsilošę keturiasdešimt penkių laipsnių kampu, kojos susipynusios centre. Horizontalūs plyšeliai krepšio šonuose atstojo langelius. Balionas jau kilo į orą, ir tiems, kurie dar bandė jį nulaikyti, teko paleisti virvę. Po akimirkos jis prašovė pro Nialą, stumtelėdamas į šalį kitą balioną. Nialas pastebėjo maišo plyšyje Hasturo akis: jose galėjai įžvelgti ir siaubą, ir susižavėjimą. Paskui balionas pakilo virš stogo, kur jį pagavo smarkus vėjas. Jis toliau kilo aukštyn neįtikėtinu greičiu ir per trisdešimt sekundžių virto taškeliu šiaurinėje žydro dangaus pusėje.
Judėjimas aikštės pakraščiuose apmirė; vorai ir žmonės spoksojo aukštyn. Nialas tvirčiau sugniaužė Pjautuvą. Jeigu vorai vis tik puls, tai puls dabar, pamatę, kad priešai sprunka. Bet kai pakilęs balionas dingo iš akių, vorai vėl subruzdo lyg niekur nieko. Nialas dar sykį pamėgino įskaityti jų mintis, bet veltui. Pernelyg didelis sujudimas. Tačiau jam ir vėl susidarė įspūdis, kad padarai kažko laukia.
Po penkių minučių pakilo antrasis balionas. Ir vėl vorai apačioje nuščiuvo. Šįkart Nialas pajuto minioje nežymią įtampą, kuri išsisklaidė, balionui dingus iš akių. Bet kai iš kiemo pakilo trečiasis, o netrukus ir ketvirtasis balionas, vorų nusiteikimas pasikeitė. Matydami, kad priešai sprunka, jie pradėjo nekantrauti. Betikslis bruzdėjimas liovėsi, ir Nialas vėl pajuto tą ypatingą fizinį šaltį, liudijantį, kad jis yra stebimas. Nors rytas buvo šiltas, rankų oda šiurpo lyg stovint žvarbiame vėjyje.
Doginsas užvertė galvą ir pažvelgė aukštyn į Nialą. Jo vyrai baigė pripūsti penktąjį balioną.
- Lipk žemyn! Tuoj ir mes kilsime!
Tačiau Nialas kažkodėl pajuto keistą nenorą trauktis iš savo stebėjimo vietos. Kažkodėl traukė likti čia, iš kur matėsi vorai.
- Aš palauksiu, kol paskutiniai pakils!
Doginsas tik gūžtelėjo pečiais. Matyt, pamanė, jog Nialas pernelyg atsargus.
Kai penktasis balionas pakilo virš stogo, šaltis sustiprėjo. Be to, vaikiną pradėjo pykinti, visai kaip prieš pusvalandį, kai iš rūsio išėjusį būrį apsupo dešimt tūkstančių vorų. Akyse aptemo, kakta išrasojo prakaitu, tačiau kūną kiaurai vėrė šaltis. Nialas suprato, kad tokią būseną sukelia ne kryptingas priešiškumas, bet neapykanta - vorų neapykanta jam. Jis ėmė giliau kvėpuoti, kad neprarastų sąmonės.
Tik staiga krūptelėjo, prieš pat veidą prašovus šeštajam balionui. Dabar kieme liko tik Doginsas.
- Lipk žemyn, - šūktelėjo jis. - Viskas paruošta!
Nialas paskutinį kartą apmetė žvilgsniu aikštę ir nuskubėjo link durų, išeinančių į laiptinę. Spaudimas akimirksniu išnyko, tarsi koks fizinis svoris būtų nukritęs nuo galvos. Bėgdamas pro langą laiptinėje, jis suprato, kas atsitiko. Aikštę užtvindė juoda masė vorų, lekiančių link rotušės. Pirmieji puolėjai jau skuodė per veją. Nialas puolė žemyn, šokinėdamas per tris pakopas iš karto, bet kai pasiekė vestibiulį, paradinės durys sudrebėjo nuo smarkaus smūgio. Jis pakėlė ginklą ir jau norėjo nuspausti gaiduką, bet paskui pamatė, kad durys užremtos stora sija - be tarano neišmuši. Vaikinas paknopstomis perbėgo per sandėlį ir išlėkė į vidinį kiemą.
- Greičiau! Jie puola!
Jam dar nebaigus sakinio, iš vestibiulio atsklido dūžtančio stiklo džeržgesys. Doginsas suskato ropštis į krepšį po balionu, kuris kabėjo pakilęs virš žemės per keturias pėdas. Nialas užtrenkė paskui save kiemo duris ir užrėmė jas didžiule akmenine gėlių vaza, pats stebėdamasis, iš kur turi tiek jėgos. Tada padedamas Doginso įlipo į krepšį. Jis įvirto maišan galva žemyn ir kol stengėsi atsistoti, balionas ėmė kilti. Tą pačią akimirką ant stogo krašto išdygo pirmasis persekiotojas. Voras ryžtingai šoko žemyn; minkštas bumbtelėjimas liudijo, kad jis užšoko ant baliono viršaus. Doginsas karštligiškai džyrino peiliu virvę, kuri neleido jiems pakilti, bet virvė nebuvo įsitempusi, todėl pjauti buvo sunku. Ūmai Nialas pastebėjo, kad balionas užuot kilęs leidžiasi. Doginsas nusikeikęs smogė kumščiu virš galvos, kur drėgna dėmė žymėjo esant porifidą. Efektas buvo stulbinantis. Balionas staiga šovė aukštyn, įpjauta virvė pokštelėjusi nutrūko. Dar vienas voras šoko nuo parapeto, bet nuslydo nuo baliono ir tėškėsi ant žemės. Per tas kelias sekundes jie spėjo pakilti aukštai virš stogo, kur jau knibždėjo būriai juodų vorų. Staigiam vėjo gūsiui kiek pakreipus balioną, pirmasis voras šmėkštelėjo vyrams prieš akis, beviltiškai mataruodamas kojomis, ir nulėkė žemyn link stogo. Jis atsitrenkė į parapeto kraštą, atšoko nuo jo, nukrito ant vejos ir liko ten gulėti. O Doginsas ir Nialas prapliupo nesuvaldomu juoku; jei krepšys būtų buvęs bent kiek stabilesnis, jiedu tikrai būtų puolę glėbesčiuotis.
Nepraėjus nė minutei, rotušė dingo tarp kitų miesto pastatų. Puikiai matėsi kareivinės ir upė, o už jos - pagrindinė aikštė, Baltasis bokštas ir Vorų Valdovo rezidencija. Kareivinių kieme Nialas pastebėjo judėjimą, privertusį jo širdį skausmingai susigniaužti: kampe, kaip tik virš arsenalo, bruzdėjo minia žmonių ir vorų.
Balionas buvo valdomas dvejomis virvėmis, pritvirtintomis prie panašių į pelekus vairavimo lentų baliono apačioje. Kai tolumoje pasirodė raudoni vabalų miesto bokštai, Doginsas ėmė kreipti balioną link jo. Jis timptelėjo už vožtuvo virvelės, ir abu keleivius net supykino nuo nepakeliamos smarvės, plūstelėjusios pro angą. Balionas truputį subliūško ir ėmė leistis.
Tuo tarpu Nialas negalėjo atplėšti akių nuo užpakalyje likusio miesto, pakerėtas kvapą gniaužiančios panoramos; jis tarsi vėl matė viziją, regėtą bokšte; ją priminė dar ir absurdiškas jausmas, kad esi lengvesnis už orą. Tolumoje, už kalvų pietiniame miesto pakraštyje, lyg padūmavęs veidrodis žvilgėjo saulėje jūra. Rytuose plytėjo negyvenamas miškais apaugęs kraštas su kalnais horizonte.
Ūmai vaikino dėmesį vėl patraukė miestas, kurį jie ką tik paliko. Ten staiga žybtelėjo oranžinė liepsna, lydima sprogimo griausmo. Garsas sklido nuo kareivinių pusės. Į orą pakilo juodų dūmų debesis, kuriame buvo nemažai sunkių skeveldrų. Nialas vos spėjo pašaukti Doginsą ir parodyti debesį, kai driokstelėjo antras sprogimas, kur kas galingesnis; jį lydėjo serija tylesnių bumpčiojimų. Iš viršaus atrodė, kad liepsna apėmė kur kas didesnį plotą nei kareivinės. Kai sprogimo banga pagaliau pasiekė oreivius, siaubingas vėjo gūsis pagriebė balioną ir ėmė sukti lyg verpetas skiedrą. Keleivius mėtė aukštyn žemyn, tik staiga Nialas išvydo žemę virš galvos ir baisiausiai persigando supratęs, kad atsidūrė ant baliono viršaus: krepšys apsivertęs, virš galvos - tik plikas dangus. Doginsas beviltiškai blaškėsi, stengdamasis išvengti plazdančių šilko klosčių. Nialui net žiežirbos iš akių pasipylė, kai bičiulis netyčia pataikė koja jam į galvą. Dar vienas vėjo gūsis pagavo balioną ir ėmė sukti. Nialas iš paskutinių kabinosi į šilkinį audeklą. Kai rankos jau ėmė silpti ir atrodė, kad jis tuoj nuslys, balionas staiga vėl persivertė, ir vaikinas vėl atsidūrė krepšyje. Pjautuvas skaudžiai įsirėmė į nugarą, o ant krūtinės užvirto Doginsas, prislėgdamas Nialą visu svoriu. Nialas išsirangė iš po jo ir šiaip taip atsistojo ant kelių. Balionas vis dar šokčiojo lyg audros mėtomas laivas, tarsi perkūnijos atgarsiai iš paskos aidėjo sprogimai. Galų gale Nialui pavyko atsiplėšti nuo Doginso ir atsistoti.
Vaizdas apačioje stingdė kraują gyslose. Atrodė, kad ūmai išnyko visas miestas. Jo vietoje kybojo milžiniškas juodų dūmų ir dulkių debesis, kuris palengva plaukė aukštyn ir kiek į šoną - kaip sujudintas smėlis upės dugne. Pirmiausia Nialas pagalvojo apie savo artimuosius. Bet kai dūmai nuplaukė kiek į šalį, vaikinas lengviau atsiduso: sprogimas sugriovė tik vergų rajoną. Pro retėjantį debesį aiškiai matėsi Baltasis bokštas ir Vorų Valdovo rūmai.
Doginsas vargais negalais atsistojo šalia vaikino.
- Dieve mano, vos išsisukome!
Sprogdintojas atrodė giliai sukrėstas. Jis taip smarkiai kabinosi į maišo kraštą, kad net krumpliai pabalo. Ir į didžiulius dūmų kamuolius žvelgė su pagarbia baime.
- Ką gi, štai ir atsisveikinai su savo bičiuliu Kazaku, - tarė jis, giliai atsidusęs.
- Su Kazaku? - iš pradžių nesuprato Nialas. - Kodėl manai, kad tai jo darbas?
Doginsas piktdžiugiškai šyptelėjo.
- Tiksliai žinau. Tai Kazakas bandė patekti į ginklų sandėlį, pasinaudodamas mano blasteriu.
Nialas krūptelėjo suvokęs, kaip arti žūties visi jie buvo praėjusią naktį.
- Tai štai ko laukė vorai! - susiprotėjo vaikinas.
Doginsas nusisuko.
- Tas klastingasis niekšas gavo, ko nusipelnęs. - Jis apmaudžiai papurtė galvą. - Bet šitiek sprogmenų - ir kaip į balą!
Abu taip susidomėję stebėjo plintantį juodą debesį, kad nekreipė dėmesio į žemę po savimi. Tik staiga Doginsas perspėjančiai šūktelėjo ir karštligiškai trūktelėjo vožtuvo virvelę; iš atsivėrusios angos ėmė veržtis dvokiančios dujos, bet vėjas iškart nunešė jas šalin. Balionas sudrebėjo ir ėmė leistis. Oreiviai kabojo beveik kaip tik virš spirališkų vabalų miesto bokštų. O miestą supo grėsmingi vorų pulkai, tarsi juodi amarai apsėdę žalią peizažą.
Doginsas prapliupo kvatoti. Nialas įsmeigė į bičiulį nuostabos kupinas akis, bet paskui suprato, kad jis juokiasi iš palengvėjimo; sprogdintojo akyse žvilgėjo džiaugsmo ašaros. Jis viena ranka apglėbė Nialą per pečius.
- Tu buvai teisus. Vorai iš tiesų blefavo. Jie dar neužėmė miesto.
- Tu įsitikinęs? - Vaikinas vis tik įtarė žabangas.
- Štai, pažvelk.
Nialas pažvelgė ten, kur rodė Doginso pirštas. Iš pradžių jis tiesiog nesuprato, ką sprogdintojas nori parodyti. Jis tarytum rodė į pagrindinę aikštę, plačią žalią veją. Paskui vaikinas įžiūrėjo, kad ten kažkas juda. Ir tik tada susiprotėjo, kad veja prisigrūdusi žalianugarių vabalų, sutūpusių vienas šalia kito, net takelių nebesimatė.
- Kodėl jie visi aikštėje? Kodėl negina miesto? - nustebo Nialas.
- Jie gina.
- Nieko nesuprantu...
Bet Doginsas jau nebesiklausė. Jis spoksojo į žemę, tuo pat metu kumščiu daužydamas balioną virš galvos. Žvilgtelėjęs žemyn, Nialas suprato, kodėl jis taip daro. Užuot kampu leidęsis link miesto, balionas smigo tiesiai žemyn, taikydamas nusileisti į pačią vorų tirštumą. Fizinio šalčio pojūtis iškalbingai paaiškino, kas atsitiko. Vorai bendromis pastangomis siuntė valios impulsus porifidui, versdami jį ryti dujas; štai kodėl greitai bliūkštantis balionas dabar krito žemyn lyg akmuo.
- Ką gi, jūs patys prisiprašėte, - iškošė Doginsas pro sukąstus dantis, nusikabino nuo peties Pjautuvą ir kilstelėjo galingumo reguliatorių. Tada įsirėmė į krepšio kraštą ir nukreipė ginklą žemyn.
Akinančioje saulės šviesoje energijos spindulio beveik nesimatė. Bet vos tik jis pasiekė žemę, į visas puses pasklido žydrų liepsnų jūra. Vorai tirpo, nyko, žemė virto anglimi. Ir ūmai juodieji padarai metėsi bėgti, iš siaubo versdamiesi vienas per kitą. Nialas apstulbęs žiūrėjo, kaip tie, kurie bėgo vabalų bombardyrų miesto pusėn, staiga sustojo, tarsi atsitrenkę į nematomą sieną. Tačiau beveik tuoj pat pašoko ir nulėkė priešinga kryptimi. Kilo tokia pati masinė panika, kokią Nialas jau matė šįryt - mintimis akimirksniu persiduodanti agonija, aklas siaubas, atimantis bet kokį sugebėjimą protauti ir valdytis.
Ir vėl galingas oro gūsis išmetė balioną į viršų. Šįkart tai buvo karščio banga, kylanti nuo žemės milžiniško laužo kaitra. Nialas parpuolė ant kelių. Karštis buvo toks didelis, kad jis pabūgo, jog užsiliepsnos baliono šilkas. Balionas šovė aukštyn, pamėtėtas svilinančios sprogimo bangos; krepšys po juo siūbavo lyg švytuoklė. Kai Nialas pagaliau įstengė atsistoti ir pažvelgti per kraštą žemyn, išvydo vėl tolstančią žemę.
- Aš vairuosiu, o tu išleidinėk dujas, - riktelėjo Doginsas ir padavė Nialui vožtuvo virvelę.
Paskui geras penkias minutes sprogdintojas demonstravo oreivystės meno aukštumas, kartais nukreipdamas balioną, sakytum, tiesiai prieš vėją. Nialas paklusniai laikė rankoje virvelę, bet net nebandė ja pasinaudoti. Kur kas paprasčiau buvo valdyti porifidą valios jėga. Dvokiančioji spurga labai gerai suprato mintimis duodamus įsakymus ir paklusniai didino bei mažino dujų kiekį balione, o tai leido tiksliai vairuoti balioną leidžiantis. Sykį, kai vėjas nunešė juos link vieno iš spiralinių bokštų, Nialas sugebėjo pakelti balioną taip, kad tas praplaukė per porą colių nuo bokšto smaigalio.
Dabar iš paskos bėgo žmonės, stengdamiesi neatsilikti nuo baliono. Nialas atpažino minios priešakyje Doginso žmoną Selimą. Balionas akimirkai užkliuvo už aukšto medžio šakų, brūkštelėjo per namo sieną ir pagaliau palietė žemę šalia mozaika iškloto baseino. Dešimtys rankų prilaikė abu keleivius, padėdamos išsigauti iš po apvirtusio krepšio. Selima pakibo Doginsui ant kaklo ir apibėrė jo veidą bučiniais. Nialą apsupo žmonės, vienas per kitą klausinėdami, kamantinėdami, o viena mergaitė pakabino jam ant kaklo girliandą iš spalvoto popieriaus. Kažkoks mažas berniukas kabinosi jam į ranką, maldaudamas leisti paskraidyti. Dar didesnis šurmulys kilo, kai balionas staiga vėl ėmė kilti; bet kai Doginsas atsegė užtrauktuką šone, išleisdamas dujas, pasigirdo pasišlykštėjimo šūksniai, vieną vaiką supykino. Nialas sulaikęs kvapą nuskubėjo į priešvėjinę pusę.
Jis vis žvalgėsi po minią, ieškodamas Odinos, tačiau jos niekur nesimatė. Kai minioje šmėkštelėjo šviesiaplaukė galva, širdis net pašoko iš džiaugsmo, bet paskui ir vėl nusmuko: tai tebuvo Doginso pirmoji žmona Lukrecija. Vaikinas prasibrovė pro žmones iki jos.
- Kur Odina?
- Odina? - Moteris iš pradžių tarytum nesuprato klausimo. - A, ji pas vabalus.
Lukrecija atrodė pavargusi ir nusiminusi.
- Kažkas atsitiko? - paklausė Nialas.
Moteris keistai pašnairavo į jį.
- O kaip tu manai?
Nesileisdama į tolesnes kalbas, Lukrecija prasibrovė pro minią iki savo vyro, nekantriai nustūmė šalin Selimą ir kažką sušnibždėjo Doginsui į ausį. Šypseną sprogdintojo veide akimirksniu pakeitė nerimas. Vargais negalais prasiskynęs kelią pro žmones, Nialas timptelėjo jį už rankovės.
- Kas nutiko?
- Bėda.
- Vorai?
Doginsas kreivai šyptelėjo.
- Kur kas blogiau. Mane teis taryba.
- Už ką?
Doginsas gūžtelėjo pečiais.
- Manyčiau, už ramybės drumstimą.
- Man eiti su tavimi?
Čia įsikišo Lukrecija.
- Šeimininkas kvietė tik tave! - piktai priminė ji vyrui.
Doginsas susiraukė.
- Taigi, tau negalima. Eik su Lukrecija namo. Pasimatysime vėliau.
Jis apsigręžė ir ryžtingai nužingsniavo link miesto rotušės. Selima jau ketino pulti iš paskos, bet ją sulaikė Lukrecijos žvilgsnis.
Nialas pasisuko į Lukreciją - toji tiesiog gręžė jį akimis.
- Ar gali pasakyti, kas nutiko? - paklausė vaikinas.
- Kas nutiko? - Moteris pašaipiai pakėlė antakius. - O, nieko baisaus. Jūs sukėlėte karą, štai ir viskas.
Selima švelniai palietė Nialo ranka.
- Eime su mumis. Tu tikriausiai pavargai.
Lukrecija piktai prunkštelėjo ir nuėjo sau.
- Nieko nesuprantu, - sumurmėjo vaikinas. - Juk jis išgelbėjo jums gyvybes.
Selima liūdnai šyptelėjo.
- Tai spręs Šeimininkas.
Jos nuolankumas suerzino Nialą.
- Bet negi jūs nesididžiuojate juo? Doginsas išgelbėjo jūsų miestą nuo vorų!
- Galbūt ir tavo tiesa. Tačiau dar vakar mes su vorais taikiai sugyvenome.
Jiedu tylėdami perkirto žaliąsias vejas ir pasuko lygiu marmuro taku, vedančiu į miesto rotušę. Išvydęs šalikelėje apvirtusį balioną, Nialas prisiminė kitus būrio vyrus.
- Kiek balionų jau nusileido?
- Du. Bet dar vienas praskrido pro šalį.
Štai jie pasiekė rotušę. Plačioje aikštėje priešais ją jau nebebuvo nė vieno vabalo. Jie žingsniavo per veją, kai staiga pripuolusi moteris pastvėrė Nialą už rankos.
- Sakyk, kur mano sūnus Jorgas?
- Jis pabėgo balionu. Jeigu Jorgo nėra tarp nusileidusiųjų, vadinasi, jo balioną nunešė už miesto. Nesijaudinkite, jis turėtų netrukus grįžti.
Pribėgo dar viena moteris.
- O mano sūnus Markas?
Nialas nudelbė akis, vengdamas jos žvilgsnio.
- Man labai gaila. Jis žuvo.
Moteris parpuolė ant žemės, ėmė verkti ir vaitoti, daužydama kaktą į kietą velėną. Nialo širdis susigniaužė iš gailesčio ir kaltės jausmo.
- Kaip jis žuvo? - paklausė kita moteris.
- Jį... nužudė voras. - Vaikinas vos nepasakė "suėdė", bet laiku susigriebė.
Aplinkui jau susibūrė minia žioplių. Galiausiai įsikišo Selima:
- Palikite jį ramybėje. Mums metas eiti.
Tą akimirką rotušės laipteliais vikriai nusileido vabalas ir leidosi per veją link jų. Palietęs Nialo petį ilga priekine letena, vabalas ėmė greitai krutinti čiuptuvėlius. Selima išvertė:
- Jis sako, kad privalai eiti su juo. Šeimininkas nori su tavimi pasikalbėti.
Nialas pažvelgė į bereikšmę vabalo fizionomiją su išsipūtusiomis akimis. Panaši į voro snukį, tačiau nesukelia grėsmės pojūčio. Nepaisant milžiniško dydžio, vabalai bombardyrai skleidė aplink save draugiškumo ir geranoriškumo atmosferą. Tad Nialas nedvejodamas nusekė paskui pasiuntinį į rotušę.
Turėjo praeiti kelios sekundės, kol akys priprato prie blausaus apšvietimo viduje. Paskui vaikinas įžiūrėjo vestibiulį, prisigrūdusį vabalų, kurie bendravo tarpusavyje čirpimu, panašiu į cikadų svirpimą. O po akimirkos pamatė Odiną, sėdinčią ant suolo kampe. Jis apsidžiaugęs pribėgo prie moters ir čiupo už rankų.
- Kaip laikaisi, viskas gerai?
Odina pakėlė akis. Neįtikėtina: ji tarytum nepažino Nialo.
- Ar atpažįsti mane, Odina?
- Taip, - vos krustelėjo lūpos.
- Tai kodėl taip žiūri? - Tuštuma moters akyse vertė kūną eiti pagaugais.
Vabalas palietė Nialo petį. Odina lyg ir norėjo kažką pasakyti, bet tik papurtė galvą. Vaikinas nupėdino paskui pasiuntinį nusiminęs ir sukrėstas. Jis dar sykį grįžtelėjo atgal, bet Odinos jau nebesimatė pro besibūriuojančius vabalus.
Nialas ėjo įkandin vadovo vingiuotu nuolaidžiu taku, vedančiu žemyn po pastatu. Čia prieblanda buvo dar tirštesnė negu viršutinėje pastato dalyje. Abipus tako kilo šiurkščios šaltos sienos iš netašyto akmens, ir žingsniuodamas šiuo begaliniu tuneliu vaikinas jautėsi tarsi žengiąs į kažkokį kitą, požeminį, pasaulį. Grindinys po kojomis taip pat buvo sudėtas iš akmenų, tad Nialui teko atsargiai statyti kojas, kad nesukluptų. Jis intuityviai suprato, kodėl ši pastato dalis atrodo tarsi nebaigta. Vabalui požeminis urvas - saugiausia slėptuvė. Tad nenuostabu, kad tarybos posėdžių salė - vieta, kur reikia giliai susikaupti ir ramiai pagalvoti - įrengta po žeme.
Tunelis pasuko į dešinę, nuolydis tapo dar statesnis. Čia akmenines sienas pakeitė skliautai iš susigulėjusios žemės, paremti netašytais mediniais rąstais. Kaip ir požeminiame Kazako mieste, kelią apšvietė nišose įstatyti aliejiniai žibintai. Štai jie priėjo vietą, kur takas staiga platėjo. Čia ir baigėsi koridorius. Grunto siena priešais iš tiesų buvo durys, padarytos iš kažkokios pluoštinės medžiagos, panašios į durpes. Vos tik jie sustojo prie durų, tos ėmė palengva vertis į vidų. Nialas tikėjosi, kad tuoj kelią pastos didžiulis vabalas sargybinis, todėl maloniai nustebo išvydęs, kad ne kas kitas, o mažasis Doginsas iš paskutiniųjų traukia į save masyvią, daugiau kaip pėdos storio durų pusę. Sprogdintojų vadas be žodžių linktelėjo vaikinui. Jis atrodė paniuręs ir išvargęs. Kai Nialas ir jo vadovas įėjo vidun, pastarasis užtrenkė duris vienu galingos letenos stumtelėjimu.
Jie atsidūrė didelėje blausiai apšviestoje salėje, kurios grindys buvo ovalios ir kiek įdubusios. Sienos gruntinės, paremtos kolonomis ir pliko akmens luitais. Šviesą skleidė mirgančios aliejinės lempelės palubėje. Ovalo pakraščiu pūpsojo keliolika kauburėlių, ant kiekvieno jų tupėjo po vabalą bombardyrą. Kai akys apsiprato su prieblanda, Nialas įžiūrėjo, kad tie kauburėliai pakankamai statūs, kad vabalai galėtų atsilošti į juos, stovėdami stati, sulenktas kojas pasidėję į tam tikrus griovelius. Tai buvo vabališki krėslai, sumeistrauti taip, kad sėdintys juose galėtų aprėpti žvilgsniu visą patalpą, ko šiaip neleido padaryti jų aukštos nugaros.
Nialas suskaičiavo penkiolika vabalų, tupinčių priešais jį plačiu puslankiu. Jų bereikšmiai veidai priminė rupūžių snukius. Vabalas puslankio centre buvo žymiai senesnis už kitus, suragėję šarvai dėmėti ir suskilinėję, viena iš išsprogusių juodų akių apsitraukusi baltu valkčiu. Nialas iškart suprato, kad tai ir yra Šeimininkas.
Doginsas paėmė jį už rankos, nusivedė į ovalo vidurį ir liko stovėti šalia. Vaikinas labai apsidžiaugė - moralinė parama jam dabar bus ne pro šalį. Varstomas vabalų žvilgsnių, jis jautėsi nesmagiai. Nieko panašaus į vorų skleidžiamą fizinį šaltį - fizinę priešiškumo apraišką. Tačiau Nialas tarytum jautė, kaip įdėmios akys skverbiasi pro odą gilyn į kūną. Susidarė įspūdis, kad vabalai žvelgia tiesiai į jo emocinį veidą, ignoruodami išorinį fizinį apvalkalą. Nemalonus jausmas: tarsi stovėtum visiškai nuogas. Vaikinas nujautė, kad beprasmiška būtų meluoti jiems ar nutylėti tiesą; vabalai pajustų apgaulę dar jam nepravėrus burnos.
Vabalas, sėdintis tarybos pirmininko dešinėje, iškėlė čiuptuvėlius ir parodė jais kažkokius ženklus.
- Saarlebas klausia, kiek tau metų, - išvertė Doginsas.
- Tiksliai nežinau, - atsakė Nialas. - Maždaug septyniolika vasarų.
Vabalas pirmininko dešinėje uždavė kitą klausimą, kurį vėl išvertė Doginsas:
- Saarlebas klausia, ko tu atvykai į šią šalį?
Saarlebas, suprato Nialas, buvo ne vardas, o titulas.
- Mane paėmė į nelaisvę vorai, - atsakė vaikinas. - Jie nužudė mano tėvą.
Kai Doginsas išvertė atsakymą, stojo ilga tyla. Paskui vabalas dešinėje pasidomėjo:
- Tu trokšti atkeršyti vorui, nužudžiusiam tavo tėvą?
- Ne, - atvirai atsakė Nialas.
- Trokšti atkeršyti visiems vorams? - paklausė kitas tarybos narys.
Nialas pagalvojo prieš atsakydamas.
- Aš netrokštu keršto. Aš noriu būti laisvas.
Vėl stojo tyla. Galiausiai pirmąkart prabilo Šeimininkas:
- Jei vorai paliktų tave ramybėje, ar pasitenkintum tuo?
- Ne.
- Kodėl ne?
Nialas jau galvojo, kaip suformuluoti atsakymą, kai nustebęs išgirdo Doginsą, kartojantį klausimą. Tik tada vaikinas suvokė, kad Šeimininkas kreipėsi į jį tiesiogiai. Šis bendravimo būdas gerokai skyrėsi nuo telepatinių signalų, kuriais į jį kreipėsi Vorų Valdovas bei Stygmasteris; tada jis tarėsi girdįs kažkieno balsą savo krūtinėje ar galvoje. O Šeimininkas, sakytum, balsu kreipėsi į jį.
Nialas pažvelgė į bereikšmį raukšlėtą vabalo veidą ir atsakė:
- Todėl, kad mes nesame laisvi net toje šalyje, kur aš gimiau. Visą gyvenimą turime slapstytis nuo vorų.
Doginsas pradėjo versti atsakymą į ženklų kalbą, tačiau Šeimininkas mostu nutildė jį. Doginsas atrodė nustebęs. O po minutėlės Nialas ir vėl išgirdo Šeimininko mintį - taip aiškiai, tarsi jie normaliai kalbėtųsi:
- Jeigu vorai paliktų ramybėje tavo gentainius, ar pasitenkintum tuo?
Šįkart Šeimininkas net ūselių nekrutino, ir Nialas iš ištįsusio Doginso veido suprato, kad tas nieko negirdėjo. Vaikinas ilgai galvojo prieš atsakydamas:
- Ne. Aš mačiau, kaip vorai elgiasi su savo tarnais bei vergais, ir laikau juos savo priešais. Negalėčiau ramiai gyventi savo tėvynėje.
Jo žodžiai sukėlė šurmulį vabalų tarpe. Tarybos nariai ėmė čirpauti, kreipdamiesi vieni į kitus, gyvai judinti čiuptuvėlius. Tik Šeimininkas toliau žvelgė į Nialą, nenugręždamas į kaukę panašaus veido. Metęs šnairą žvilgsnį į Doginsą, vaikinas pamatė, kad sprogdintojas atrodo sunerimęs.
Praėjo kelios minutės, kol vėl įsiviešpatavo tyla. Šeimininkas kreipėsi į Nialą:
- Tavo žodžiai stato mus į keblią padėtį. Mes nesikivirčijame su vorais. Ar gali nurodyti bent vieną rimtą priežastį, kodėl neturėtume išduoti tavęs jiems?
Nialas giliai susikaupė, pasinaudodamas minčių veidrodžiu, kad paaštrintų nuojautą. Suprantama, Šeimininkas neprašė jo teisintis ar atsiprašinėti, neprašė nieko įrodinėti. Už klausimo slypėjo vien siekimas objektyviai įvertinti situaciją. Vabalai norėjo taikos su vorais, o vienintelis būdas susitaikyti - išduoti Nialą Vorų Valdovui. Ir dabar jie klausė vaikino, atvirai ir garbingai, ar tas sutinka, jog tai būtų pati protingiausia išeitis. Ir ūmai Nialas suprato, kaip turėtų atsakyti. Jis įsmeigė žvilgsnį į grindis ir susidėjo rankas už nugaros, dar labiau susikaupdamas. Žinojo, kad jo gyvybė priklausys nuo to, ar sugebės išaiškinti savo mintį.
- Kadaise mano gentainiai buvo pasaulio viešpačiai. Dabar mes arba vergai, arba bėgliai. Tikriausiai taip ir turi būti: mums neužteko jėgų išlaikyti savo valdžią. Daugumą mano gentainių patenkina tarnų dalia, vadinasi, taip ir turi būti; toks jų pasirinkimas. Vorai ir man pasiūlė tarnauti jiems, bet aš supratau, kad niekada su tuo nesutiksiu. Ir ne todėl, kad vorai nužudė mano tėvą. - Nialas pakėlė akis į Šeimininką. - O todėl, kad aš nenoriu būti tarnas. Mano karščiausias troškimas - būti laisvam.
Šeimininkas pertraukė jį:
- Bet juk tu ir esi laisvas! Esi gyvas, vadinasi, esi laisvas.
Nialas papurtė galvą.
- Galbūt tai tiesa vabalų ir vorų atžvilgiu, bet žmonės laisvę supranta kitaip. Mums laisvė - tai dvasios būsena. - Vaikinas pajuto, kad Šeimininkas sutriko. - Tai žinojimas, kad tavo sąmonė tokia pat laisva, kaip ir kūnas. - Jis jautė, kad vabalai jo nesupranta, bet kitaip paaiškinti nemokėjo. Todėl galiausiai nevykusiai užbaigė: - Žmogui būti gyvam ir būti laisvam nėra tas pats.
Stojo ilga tyla. Pagaliau prabilo Šeimininkas:
- Arba tavo žodžiuose slypi gili prasmė, arba jie išvis beprasmiai. Atvirai pasakius, aš tavęs nesuprantu. Aš esu laisvas. Tu esi laisvas. Ir nėra jokios kitos laisvės.
- Ar tai reiškia, kad esu laisvas eiti kur noriu? - skubiai paklausė Nialas.
- Ne. Šito mes dar nenusprendėme. Iš pradžių turime pasitarti su Vorų Valdovu. - Šeimininkas pamojo vabalui, budinčiam prie durų. - Pakviesk Vorų Valdovą.
Nialas taip apstulbo, kad žado neteko, tik jautė, kaip plaukai ant galvos pasišiaušė. Vabalui pasišalinus, jis vogčia dirstelėjo į Doginsą: tas nerodė jokių nuostabos ženklų. Sprogdintojų vadas tik spoksojo į grindis, paniuręs ir sunerimęs.
Nialas tik didžiulėmis valios pastangomis suvaldė šėlstančią širdį, bet jautė, kaip pulsuoja kraujas kojų ir rankų pirštuose. Lėtai praslinko dešimt minučių - sakytum, visa amžinybė. Vaikinas prarado bet kokią viltį išlikti gyvas. Jeigu vabalai įsileido Vorų Valdovą į savo miestą, vadinasi, siekia taikos bet kuria kaina, ir tik laiko klausimas, kada jie sutiks patenkinti vorų reikalavimus.
Durys prasivėrė. Nialui tarsi akmuo nuo širdies nusirito, kai į šalį pasitraukęs sargybinis praleido priekin Odiną. Bet, jai priėjus, vaikinas pamatė tokį pat buką bereikšmį veidą, kokį matė ir vestibiulyje. Judviejų akys susitiko, bet Odina jo nepažino. Sakytum, buvo transo būsenoje. Ji priėjo ir atsistojo šalia Nialo, įsitempdama kaip kareivis. Šnairomis žvilgčiodamas į jos nuogas krūtis, įdegusias rankas, Nialas pajuto kartų praradimo skausmą.
Šeimininkas davė ženklą sargybiniui.
- Atnešk Vorų Valdovui krėslą.
- Ačiū, aš pastovėsiu.
Nialas nustėręs įsispoksojo į Odiną. Balsas sklido iš jos lūpų; tačiau tai buvo Vorų Valdovo balsas, gerai įsiminęs Nialui. Tuo pat metu pasikeitė ir Odinos veidas: staiga paseno ir sugriežtėjo tarsi valdingos senės.
Šeimininkas kalbėjo keista šnypščiančia vabalų kalba, tačiau vaikinas, kaip ir anksčiau, puikiai jį suprato.
- Dar kartą būk pasveikintas, Vorų Valdove.
- Ir tu būk pasveikintas. - Voro balsas išdavė nekantravimą.
- Mes apklausėme mūsų tarną Bildo. Jis prisipažįsta padaręs tai, kuo tu jį kaltini. - Nialas ne iš karto suprato, kad Bildo - tai Bilas Doginsas. - Jis prisipažįsta, kad įėjo į jūsų teritoriją be leidimo. Bet prisiekinėja, kad vienintelis jo tikslas buvo surasti sprogmenis.
- Tarnas neturi teisės ko nors imtis be leidimo, - nukirto Vorų Valdovas.
- Bildo pažymi, kad vakar po pietų jam buvo suteiktas saarlebo titulas, todėl jis turėjo teisę pats spręsti. Bet tai, suprantama, ne pasiteisinimas. Net saarlebas privalėjo iš pradžių atsiklausti visos tarybos pritarimo. O taryba nebūtų pritarusi tokiam žingsniui.
- Ar titulas duoda šiam žmogui teisę žudyti vorus?
- Ne, jokiu būdu. Yra įstatymas. Žmogus neturi teisės pakelti ranką prieš vabalą ar kurį nors iš vabalų sąjungininkų.
- Kokia bausmė numatyta už įstatymo pažeidimą? - paklausė Vorų Valdovas.
- Mirtis.
- Ar jūs įvykdysite bausmę?
- Jeigu jūs reikalaujate, taip.
Nialas pašnairavo į Doginsą; tas spoksojo į grindis, nutaisęs akmeninį veidą.
- Jūs nubausite nusikaltėlį patys ar perduosite jį mums?
- Perduosime jums, - atsakė Šeimininkas.
- Taip bus teisingiausia, - patenkintas pareiškė Vorų Valdovas. - O kaip bus su antruoju belaisviu?
Šeimininkas dvejojo.
- Tai sudėtingesnis atvejis. Jis ne tarnas, o belaisvis. Vadinasi, turi teisę bandyti pabėgti.
- Ar jis taip pat turi ir teisę žudyti vorus?
- Belaisvis sako, kad vorai nužudė jo tėvą, todėl jis laiko vorus savo priešais. Man atrodo, tai pakankamai svari priežastis.
- Bet jis yra vorų priešas. O jūs - mūsų sąjungininkai. Todėl jūsų pareiga perduoti šį žmogų mums.
- Aš sutinku su jūsų samprotavimais. Tačiau kai kurie mūsų tarybos nariai vis dar dvejoja. Jie sako, kad mes sudarėme su jumis tik nepuolimo sutartį. Todėl neprivalome padėti jums spręsti jūsų vidaus problemas.
- Tai ne itin draugiškas požiūris.
- Nei draugiškas, nei nedraugiškas. Mums svarbiausia, kad būtų laikomasi įstatymo.
- Vadinasi, ketinate šį žmogų paleisti? - Vorų Valdovo kantrybė jau baigė išsekti. Nialas suprato tai, kaip silpnumo ženklą - pasirodo, Vorų Valdovas turi ir pažeidžiamų vietų.
- Mes dar neapsisprendėme, - prisipažino Šeimininkas. - Taryba išreiškė pageidavimą išgirsti jūsų nuomonę šiuo klausimu.
Stojo tyla. Galiausiai Vorų Valdovas pratarė:
- Gerai. Jei mano nuomonė jums bent kiek svarbi, siūlyčiau gerai įsiklausyti į tai, ką pasakysiu.
- Mes taip ir padarysime.
- Puiku. - Sprendžiant iš balso, Vorų Valdovui ne itin patiko, kad jį pertraukinėja. - Tada klausykite. Jūs, kaip ir mes, žinote, kad kadaise šie dvikojai sutvėrimai valdė visą pasaulį. Taip buvo todėl, kad tada jūsų ir mūsų protėviai buvo pernelyg menki, kad su jais būtų skaitomasi. Bet mes taip pat žinome, kad visą tą laiką žmonės nuolatos kariavo tarpusavyje ir žudė vieni kitus. Jie tiesiog nesugebėjo gyventi taikoje. Galų gale jie įkyrėjo dievams, ir tie padarė šeimininkais mus. Nuo to laiko pasaulyje viešpatauja taika.
Jūs, vabalai, pernelyg nuolaidžiavote savo tarnams, ir tik dėl to tarp mūsų kilo nesutarimai. Kivirčas baigėsi Didžiąja Taikos Sutartimi, kurioje jūs pasižadėjote niekada nesuteikti nepriklausomybės savo tarnams. Nuo to laiko vabalai ir vorai tapo sąjungininkais. Ar ne tiesa?
- Tiesa, - iškilmingai lyg per kokią ceremoniją patvirtino vabalų Šeimininkas.
- Puiku. - Vorų Valdovas atrodė patenkintas. - Neužmirškite šito, ir nebus priežasčių nesutarimams tarp mūsų. Jums, kaip ir mums, bus tik į naudą, jei šie sutvėrimai žinos savo vietą. Galbūt jums atrodo, kad nebus didelio skirtumo, jei paleisite į laisvę vieną iš mūsų priešų. Bet jei žmonės atsisakys mums tarnauti, jūs greitai pajusite skirtumą. Šie dvikojai tiesiog nesugeba gyventi taikiai. Jie nenusiramins, kol vėl netaps šeimininkais, o jūs ir mes - tarnais. Ar jūs šito norite?
- Jūs pats puikiai žinote atsakymą į savo klausimą. - Nialas pajuto Šeimininko balse nekantrumo gaidelę. - Bet man jūsų samprotavimai atrodo ne visai pagrįsti. Kodėl vieno jauno vyriškos lyties dvikojo paleidimas į laisvę turėtų sukelti katastrofą, kuria jūs mus gąsdinate? Jis neatrodo itin pavojingas.
- Sutinku. Bet jūs klystate. Juk būtent šis jaunas dvikojis įkalbėjo jūsų tarną Bildo prasmukti į vorų miestą be leidimo.
Šeimininkas pasisuko į Doginsą.
- Tai tiesa?
Doginsas atsikrenkštė ir neryžtingai sumurmėjo:
- Kiek man žinoma, ne.
Tada Šeimininkas kreipėsi į Nialą:
- Tai tiesa?
Vaikinas sutrikęs papurtė galvą.
- Ne.
Čia įsikišo Mirties Valdovas:
- Liepkite šiam žmogui parodyti, ką jis nešiojasi prie širdies.
Šeimininkas įsmeigė akis į Nialą.
- Ką tu nešiojies prie širdies?
Nialas nesąmoningai kyštelėjo ranką po tunika ir sugniaužė kumštyje minčių veidrodį. Jis baisiausiai persigando supratęs, kad gali tekti išsiskirti su medalionu. Bet jausdamas į save įsmeigtą Šeimininko žvilgsnį, ištraukė veidrodėlį iš po tunikos ir parodė susirinkusiems.
- Duokš jį man, - paliepė Šeimininkas.
Ir nors Nialas labiau už viską pasaulyje norėjo išsaugoti veidrodėlį, bet nepaklusti negalėjo. Valdingas Šeimininko elgesys vertė jį jaustis mažu vaiku. Vaikinas nusikabino medalioną nuo kaklo ir ištiesė vabalui, kuris atsargiai suėmė daikčiuką galinga letena. O apžiūrėjęs jį, pasisuko į Mirties Valdovą.
- Bet juk tai paprasčiausias minčių stiprintuvas. Mes turime vieną tokį istorijos muziejuje.
Begaliniam Nialo džiaugsmui, Šeimininkas grąžino medalioną atgal.
- Ar naudojaisi juo, siekdamas paveikti mūsų tarną Bildo?
Nialas jau prasižiojo paneigti kaltinimą, bet ūmai suprato, kad negalės atsakyti tiesiog "ne". O gal vis tik Vorų Valdovo tiesa? Juk Doginsas vis tik apsigalvojo - kaip to ir norėjo Nialas.
- Nemanau, - pagaliau atsakė vaikinas, ir balsas išdavė jo dvejones. - Bet tiksliai nežinau.
Šeimininkas vėl pasisuko į Mirties Valdovą.
- Jūs tvirtinate, kad šis žmogus sąmoningai pasinaudojo minčių stiprintuvu.
- Taip, tvirtinu. Todėl manau, kad jis pavojingas. Grįždamas į savo vietą šalia Mirties Valdovo, Nialas išvydo kai ką, kas pribloškė jį. Akimirkai jo akys susitiko su Mirties Valdovo akimis, ir vaikinas netikėtai suprato žvelgiąs į Odiną. Ji tebebuvo čia, savo kūne, ir girdėjo viską, kas aplinkui vyko. Vėl atsistojęs šalia jos, Nialas lyg ir pastebėjo moters akyse šmėkštelėjusį perspėjimą ar skausmą. Jis taip sutriko, kad liovėsi kreipęs dėmesį į abiejų valdovų pokalbį. O kai vėl įsiklausė, išgirdo Mirties valdovą sakant:
- Kiek laiko prireiks jūsų tarybai apsvarstyti šį klausimą?
- Negaliu tiksliai pasakyti, - atsakė Šeimininkas. - Ilgai neužtruksime.
- Gerai. - Vorų Valdovas lyg ir pasisuko eiti. - Tik leiskite priminti, ką jau anksčiau sakiau. Jei nuspręsite paleisti mūsų priešą, tai prilygs karo paskelbimui.
Jo tone nuskambėjo atviras grasinimas. Kai Šeimininko ir Mirties Valdovo žvilgsniai susikirto, Nialas suprato, kad tai dvi galingos valios stojo į dvikovą. Kaip ir visi kiti šioje salėje, vaikinas nesunkiai susiprotėjo, kad Šeimininką įsiutino toks įžūlus bandymas paveikti tarybą. Tačiau kai senasis vabalas prabilo, jo balsas buvo lygus ir ramus:
- Norite pasakyti, kad vorai paskelbs vabalams karą?
- Noriu pasakyti, kad gana tuščiai plepėti. Metas veikti.
Kažkas pastarojo žodžio intonacijoje išgąsdino Nialą. Jis pasuko galvą, ir tą pačią akimirką Mirties Valdovo rankos sugniaužė jo gerklę plieniniais gniaužtais. Bet kadangi išsigandęs vaikinas kryptelėjo galvą, gniaužtai užsiveržė ne ten, kur ketino: užuot užspaudę kvėpuojamąją gerkle, nykščiai įsmigo į odą tuoj po apatiniu žandikauliu. Tačiau užpuoliko jėga buvo tokia milžiniška, kad Nialas atsilošė atgal visu kūnu, neįstengdamas priešintis. Ir tada išvydo Mirties Valdovo akis: jose vėl šmėkštelėjo Odinos sąmonė. Kad ir kaip tai atrodė neįtikėtina, bet Odina priešinosi Mirties Valdovo valiai, neleisdama savo raumenims įvykdyti jo įsakymą: pasmaugti.
O kitą akimirką vaikinas pamatė vabalą sargybinį, netikėtai išdygusį už Odinos nugaros. Galingas trūktelėjimas pakėlė jį nuo žemės. Dusinantys gniaužtai staiga atsileido, ir Nialas atsidūrė ant kelių, vienu skruostu prisispaudęs prie grindų; jis tarytum dar bandė kažkur ropoti, jausdamasis taip, lyg kapanotųsi vandenyje. O kai akyse prašviesėjo, įžiūrėjo šalia Doginsą, padedantį jam atsisėsti.
Pirmiausia jo žvilgsnis užkliuvo už Odinos, tysančios prie durų. Ji buvo mirusi, be jokios abejonės. Kūnas nenatūraliai išsirietęs, keliai praskėsti, viena ranka prispausta po nugara. Prišokęs prie jos, Nialas iškart pamatė, kad kaklas lūžęs. Jis kilstelėjo moters galvą, suėmęs abejomis rankomis; galva mataravo į šalis tarsi jau nebepritvirtinta prie kūno. Aiškiai matėsi, kad ji trenkėsi į duris dešiniąja veido puse: dešinysis skruostas prakirstas, iš burnos kampo teka kraujo srovelė. Vabalas sargybinis, atplėšęs Odiną nuo Nialo, stovėjo sutrikęs, tarsi pats nustebintas savo jėgos.
Nialas mėgino atsistoti, bet kojos neklausė. Tada jis atsisėdo ant grindų ir nuleido galvą tarp kelių jausdamas, kaip tvinksi pulsas po užmerktais vokais. Prislopintas vabalų čirpimas sklido tarsi iš už sienos. Pabandęs nuryti seilę, Nialas net aiktelėjo iš skausmo: į ryklę tarytum kas pribėrė stiklo šukių.
Bet prisiminęs Odiną, jis iškart užmiršo gailestį sau. Pasinaudodamas minčių veidrodžiu susikaupė ir tuoj pasijuto geriau. Tačiau nusprendė daugiau nemėginti atsistoti ir žiūrėjo į Vabalų Valdovą, sėdėdamas ant grindų.
Šeimininkas mostu paliepė visiems nutilti. O kai prabilo, balsas išdavė jo įniršį:
- Jūs ką tik buvote iš anksto sumanyto išdavystės akto liudininkais. Tai kartu buvo ir sąmoningas mūsų tarybos įžeidimas. Vorų Valdovas ketino nužudyti belaisvį, kuris tebebuvo mūsų globoje. Tai reiškia, kad vorai nebetenka teisės tikėtis mūsų pagalbos ir privalo suvokti: dabar mes neturime kitos išeities, kaip tik paleisti šį žmogų į laisvę.
Nialas mėgino atsiliepti, bet tik sugargaliavo. Paskui suprato, kad kalbėti nėra reikalo: vabalai išgirdo pačią jo mintį.
- Tu gali keliauti kur nori, - pareiškė Šeimininkas. - Mes nutarėme, kad neturime teisės riboti tavo laisvę. Bet patariu tau grįžti į savo tėvynę ir ten pasilikti. Dabar vorai dės visas pastangas, kad sunaikintų tave. O man būtų labai gaila, jeigu jiems pasisektų. Niekingieji klastūnai neverti tokios sėkmės.
Nialas prisivertė atsistoti ir nusilenkti dėkingumo ženklan. Bet vos tik atsitiesė, aklina tamsa užliejo sąmonę. Doginsas vos spėjo pagauti jį krentantį.